A7-0211/2011
8.6.2011
ДОКЛАД
относно напредъка, постигнат в рамките на борбата срещу мините
(2011/2007(INI))
Комисия по външни работи
Докладчик:
Geoffrey Van Orden
PE 458.687v03-00
СЪДЪРЖАНИЕ
ПРЕДЛОЖЕНИЕ ЗА РЕЗОЛЮЦИЯ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ..........................3
РЕЗУЛТАТ ОТ ОКОНЧАТЕЛНОТО ГЛАСУВАНЕ В КОМИСИЯ...................................13
ПРЕДЛОЖЕНИЕ ЗА РЕЗОЛЮЦИЯ НА ЕВРОПЕЙСКИЯ ПАРЛАМЕНТ
относно напредъка, постигнат в рамките на борбата срещу мините
( 2011/2007(INI) )
Европейският парламент ,
– като взе предвид Отавската конвенция за забрана на използването, складирането, производството и трансфера на противопехотни мини и за тяхното унищожаване (наричана по-долу Отавската конвенция) от 3 декември 1997 г., която влезе в сила на 1 март 1999 г.,
– като взе предвид Конвенцията за определени конвенционални оръжия от 1980 г. (ККО) и протоколите към нея, по-специално изменения Протокол II относно употребата на мини, мини-капани и други устройства и Протокол V за взривни военни остатъци,
– като взе предвид предишните си резолюции от 22 април 2004 г. относно противопехотните мини
ОВ C 104, 30.4.2004 г., стр. 1075. , от 7 юли 2005 г. за свят без мини
ОВ С 157E, 6.7.2006 г., стр. 473. , от 19 януари 2006 г. относно уврежданията и развитието
ОВ С 287E, 24.11.2006 г., стр. 336. , и от 13 декември 2007 г. относно десетата годишнина от Отавската конвенция
ОВ C 323E, 18.12.2008 г., стр. 485. и от 6 септември 2001 г. относно мерки за насърчаване на ангажираността на недържавни органи за пълната забрана на противопехотните мини
ОВ С 72E, 21.3.2002, стр. 352. ,
– като взе предвид Регламент (ЕО) № 1724/2001 от 23 юли 2001 г. относно действията срещу противопехотните мини в развиващите се страни и Регламент (ЕО) № 1725/2001 на Съвета относно действията за обезвреждане на противопехотни мини в други трети страни, освен развиващи се страни
ОВ L 234, 1.9.2001 г., стр. 6. ,
– като взе предвид Плана за действие за 2010–2014 г.: Прекратяване на страданията, причинени от противопехотни мини, приет на Втората конференция за преразглеждане на Отавската конвенция от 1997 г., която се проведе в Картахена, Колумбия между 30 ноември и 4 декември 2009 г.,
– като взе предвид Основните насоки относно действията на Европейската общност за обезвреждане на мини през периода 2008-2013 г.,
– като взе предвид различните резолюции относно касетъчните боеприпаси, последната от 8 юли 2010 г.
Приети текстове, P7_TA-PROV(2010)0285 . , и относно влизането в сила на Конвенцията за забраната на касетъчните боеприпаси на 1 август 2010 г.,
– като взе предвид доклада на Службата на ООН за борба срещу противопехотните мини от 2009 г.,
– като взе предвид член 48 от своя правилник,
– като взе предвид доклада на комисията по външни работи ( A7-0211/2011 ),
A. като има предвид, че ЕС участва активно в борбата срещу противопехотните мини, особено след Съвместното действие от 1995 г., и е ангажиран с целта за пълна забрана и премахване на противопехотните мини в целия свят; като има предвид, че ЕС е водещият поддръжник и участник в борбата срещу мините, която е поставена сред приоритетите му в областта на правата на човека, хуманитарната помощ и помощта за развитие,
Б. като има предвид, че борбата срещу противопехотните мини включва проучване, откриване, маркиране и обезвреждане на противопехотни мини (ППМ) и други взривни военни остатъци (ВВД), включително изоставени артилерийски снаряди (ИАС), остатъци от касетъчни боеприпаси и активирани от жертвите импровизирани взривни устройства (ИВУ); както и обучение относно риска от мини и ВВО, и специални програми за обучение на деца, помощ за жертвите, унищожаване на запасите, както и защита, имаща за цел да насърчи постигането на всеобхватна приложимост на съответните международни конвенции и договори с цел да се сложи край на производството, търговията и използването на ППМ,
В. като има предвид, че ППМ и ВВО, включително ИВУ и остатъците от касетъчни боеприпаси, освен че отнемат човешки живот, особено сред цивилното население, представляват сериозна пречка за следвоенното възстановяване на засегнатите страни и могат да послужат като материал за производство на ИВУ,
Г. като има предвид, че към 1 декември 2010 г., 156 държави официално се ангажираха да спазват Отавската конвенция,
Д. като има предвид, че според доклади на инициативата за следене на мините и касетъчните боеприпаси, през 1999 г. са регистрирани 18 000 жертви на ППМ и други ВВО и че през 2009 г. техният брой е спаднало до около 4000; като има предвид, че се счита, че 70% от жертвите са цивилни и една трета от тях са деца, и като има предвид, че все още много хора по света стават жертви на ППМ и ВВО,
Е. като има предвид, че само две правителства – на Мианмар/Бирма и Либия – неотдавна разположиха ППМ, че няма регистриран износ или междудържавен трансфер на ППМ и че само за три държави се счита, че продължават тяхното производство, но въстанически групировки като Революционните въоръжени сили на Колумбия (FARC) продължават да произвеждат свои собствени устройства,
Ж. като има предвид, че повечето въоръжени сили преустановиха използването на ППМ, но различни въоръжени недържавни участници продължават да използват ППМ, заедно с активирани от жертвите ИВУ и касетъчни боеприпаси;
З. като има предвид, че повече от 90 страни остават засегнати в определена степен от ППМ и други ВВО, но най-сериозно засегнатите са Афганистан, Колумбия, Пакистан, Мианмар, Камбоджа и Лаос;
И. като има предвид, че основната отговорност за решаването на проблемите с ППМ и ВВО на териториите на засегнатите държави е на първо място на техните правителства, преди, по време и след приключването на военните действия;
Й. като има предвид ограничения военен персонал, който е ангажиран с прочистването от мини в много от засегнатите страни, където конфликтът е преустановен, но продължава да има значителни местни въоръжени сили;
К. като има предвид необходимостта от продължаване на подкрепата за жертвите много след премахването на заплахата от ППМ;
Л. като има предвид, че международната общност откликна блестящо на предизвикателството на трагедията, причинена от ППМ, като осигури около 3,9 милиарда щатски долара за борбата срещу мините между 1999 и 2009 г. и като има предвид, че най-много средства бяха отпускани от САЩ (902,4 милиона щатски долара), ЕО (521,9 милиона щатски долара), Япония (336,9 милиона щатски долара), Норвегия (342,7 милиона щатски долара), Канада (259,8 милиона щатски долара), Обединеното кралство (220,6 милиона щатски долара), Германия (206,9 милиона щатски долара) и Нидерландия (201,9 щатски долара);
М. като има предвид, че заплахата от мини често се възприема като по-голяма, отколкото всъщност е и че според изчисленията само 2 % от площите, подложени на скъпия процес на прочистване от мини се оказват замърсени с ППМ или други ВВО; като има предвид, че съществуват ясни доказателства за неефикасно използване на отпусканите за борба срещу мините средства; като припомня също така, че по-добрите методологии за проучване и анализ на резултатите от проучванията могат и през последните години са допринесли за значително намаляване на необходимостта от пълно прочистване от мини на предполагаеми опасни райони,
Н. като има предвид, че методите и средствата за откриване на взривни устройства не са се подобрили чувствително, въпреки значителните инвестиции, и че необходимостта от подобряването им не намалява, предвид увеличеното използване на ИВУ;
О. като има предвид, че обучението за намаляване на риска е основен елемент за подпомагане на хората, особено на децата, живеещи в засегнати от мини райони, да водят по-безопасен живот и да бъдат запознати с опасностите, които крият ППМ и ВВО;
Глобалните усилия в борбата срещу ППМ
1. приветства напредъка в борбата срещу ППМ през последното десетилетие, но посочва, че усилията трябва да бъдат пренасочени и увеличени за окончателното премахване на заплахата от ППМ в обозримото бъдеще;
2. приветства подписването и ратифицирането на Отавската конвенция от 156 страни, включително 25 държави-членки на ЕС, но изразява съжаление, че тя все още не е подписана от 37 страни; настоятелно призовава всички държави, които не са страни по Отавската конвенция и по Конвенцията за забраната на касетъчните боеприпаси, да се присъединят към тях; по-специално насърчава онези държави-членки на ЕС, които все още не са се присъединили към конвенцията, да се присъединят и насърчава засиленото взаимодействие между различните международни инструменти;
3. приветства факта, че 56 страни вече са се присъединили към Конвенцията за забрана на касетъчните боеприпаси, включително 15 държави-членки на ЕС; приветства също приемането на Декларацията от Виентян и плана за действие към нея; призовава ЕС и неговите държави-членки да насърчават всеобхватното прилагане на Отавската конвенция и на КЗКБ;
4. изцяло подкрепя прилагането на Плана за действие от Картахена, който определя подробен петгодишен план за действие във всички области на борбата срещу мините и призовава Съвета във възможно най-кратък срок да приеме решение в подкрепа на този план;
5. подчертава необходимостта от постигането на взаимодействие между различните измерения на борбата срещу мините със специално внимание върху аспектите, свързани с хуманитарната помощ и развитието, както и чрез увеличаване на местната ангажираност и участие в относими проекти, с цел да се отговори по-добре на нуждите на пряко засегнатото население;
6. признава огромния принос на международни донори, международни агенции и НПО в борбата срещу ППМ и всеотдайността и саможертвата на международния и местен персонал;
7. приветства обявеното приключване на дейностите по прочистване от мини от още седем страни през 2009 и 2010 г., което увеличава броя на страните, прочистили териториите си на 16;
8. признава водещата роля на САЩ като глобален спонсор на борбата срещу ППМ, силната им подкрепа за международните програми за прочистване на минираните райони и предоставената помощ за жертвите, счита, че САЩ вече са изпълнили повечето от ключовите разпоредби на Отавската конвенция и следователно ги насърчава да се присъединят към Конвенцията;
9. настоятелно призовава Русия да се присъедини към Отавската конвенция, като отбелязва че Русия, която преди беше известна като основен източник на ППМ и с това, че отдавна използва ППМ, беше заличена от списъка от 2010ºг. след като декларира, че е преустановила използването им;
10. припомня на страните по конвенцията тяхното международно задължение да унищожат запасите си от ППМ; изразява загриженост от факта, че Китай и Русия разполагат с най-големите запаси от ППМ, които се изчисляват съответно на 100 милиона и 24,5 милиона; призовава ЕС да включи в преговорите с Русия и Китай въпроса за унищожаването на техните запаси и за бързото присъединяване към Отавската конвенция и призовава ЕС да продължи да насърчава всеобхватното прилагане на Отавската конвенция и други конвенции в областта, включително чрез включване на въпроса за борбата срещу противопехотните мини в политическия диалог и споразуменията, подписани с трети държави;
11. изразява съжаление във връзка с продължаващото използване на ППМ от въстанически и терористични групировки и от други недържавни участници; в тази връзка посочва положението в Колумбия, тъй като според данните Революционните въоръжени сили на Колумбия (FARC) са организацията, която използва най-много ППМ от всички въстанически групировки в света;
Проучване – Афганистан
12. отбелязва, че широко разпространеното и безразборно използване на ППМ в продължение на повече от три десетилетия конфликти е превърнало Афганистан в една от най-замърсените страни в световен мащаб, като положението се влошава допълнително от използването на ИВУ от талибаните;
13. изразява съжаление за това, че въпреки че вече повече от десетилетие в Афганистан се извършва прочистване на мини по най-голямата и най-широко финансирана в света програма за хуманитарно обезвреждане на мини, страната все още е сред държавите с най-висок процент на жертви в света, като повече от половината от 508-те жертви на ППМ и други ВВО в периода между 1 март 2009 г. и 1 март 2010 г. са деца;
14. признава, че продължаващите конфликти в много области правят прочистването от мини изключително опасно и че сред целите на талибаните са били офиси на ООН и местен и международен персонал;
15. отбелязва, че около 80 милиона щатски долара бяха дарени от международната общност за борба срещу ППМ в Афганистан през 2009 г. и че от 2002 г. финансовата и техническата помощ на Европейския съюз, възлизаща на 89 милиона евро, е помогнала за прочистването на около 240 км от ППМ в страната, което е направило тази площ икономически достъпна и е позволило възстановяването на сградите и завръщането на хората в домовете им; подчертава необходимостта да се обърне повече внимание на помощта за жертвите и обучението относно риска от мини;
16. приветства факта, че в операциите участват почти изключително около 10 000 души местен персонал с международна подкрепа, което засилва ангажираността към процеса;
17. изразява загриженост относно явното нежелание на афганистанското правителство на централно и местно равнище да поеме отговорността за борбата срещу ППМ;
Проучване – Ангола
18. след три десетилетия конфликти Ангола, също като Афганистан е една от най-засегнатите от ППМ страни;
19. отбелязва, че CNIDAH, националната комисия за прочистване от мини, е затвърдила позицията си на национален орган за борба срещу ППМ, но че страните донори имат малко влияние и че правителството разполага със значителни собствени финансови ресурси, по-специално от приходи от нефт;
20. изразява дълбока загриженост от многобройните структурни проблеми, посочени в оценката на Комисията от 2009 г., напр. нерационалното изразходване на 2,7 милиона евро за 22 служители на CNIDAH; призовава ЕС да следи, контролира и оценява ефективното използване на средствата и да гарантира, че отпуснатият бюджет се използва ефективно и целенасочено за постигането на необходимите резултати за прочистване на територията;
21. изразява съжаление относно факта, че въпреки завършването на национално проучване през 2007 г. и мащабната програма за борба срещу ППМ, степента на заплаха от ППМ/ВВО все още не е известна със сигурност и че при сегашния темп ще бъдат необходими 100 години за прочистването на страната от мини; подчертава неотложната необходимост от установяването на различни взаимоотношения между правителството и международните донори, от предоставяне на повече национални средства за решаването на проблема, от въвеждане на по-добри методи за стесняване на площта за прочистване и увеличаване на националния капацитет за прочистване от мини, с цел по-бързото освобождаване на земята за продуктивно използване;
Проучване – Босна
22. изразява съжаление, че 16 години след края на конфликта в Босна и Херцеговина, в държавата има все още голямо количество ППМ/ВВО, приблизително около 11 000 минни полета и 220 000 активни ППМ и ВВО из цялата страна, които представляват сериозно предизвикателство за сигурността и възпрепятстват икономическото и социалното развитие;
23. отбелязва подобряването в управлението на борбата срещу противопехотните мини чрез създаване в Босна и Херцеговина на Център за борба срещу противопехотните мини, но изразява съжаление, че Босна и Херцеговина е изостанала изключително много в изпълнението на целите за финансиране и прочистване от мини, определени в искането й за удължаване на сроковете съгласно Отавската конвенция;
24. признава, че мобилизирането на ресурси представлява голямо предизвикателство за правителството и, че Стратегията за борба срещу противопехотните мини за периода 2009-2019 г. предстои да бъде приета; изразява съжаление, че основният правителствен орган за борба срещу мините, Комисията за обезвреждане на мини в продължение на няколко години не се е срещала с представители на донорите, базирани в Сараево, нито пък членовете й са присъствали на международните заседания по Отавската конвенция след Втората конференция за преразглеждане през 2009 г.; призовава настоятелно правителството да се ангажира изцяло с борбата срещу мините, за да гарантира нейното стратегическо планиране и управление;
25. поздравява базирания в Словения международен доверителен фонд за разминиране и за помощ за жертвите на мини (ITF) за приноса му в борбата срещу притовопехотните мини в Босна и Херцеговина, и подчертава необходимостта усилията му да останат съсредоточени върху Босна и Херцеговина до цялостното преодоляване на този проблем;
26. отбелязва, че в Босна и Херцеговина действат 33 акредитирани организации за обезвреждане на мини, но че военният персонал следва да бъде използван в по-голяма степен;
27. поздравява EUFOR ALTHEA и нейните инструктори за обучение относно риска от мини за това, че са осигурили обучение за хиляди души, и ги насърчава да продължат усилията си в тази посока;
Проучване – Египет
28. отбелязва, че през 2000 г. в Египет беше изпратена мисия на ООН, за да оцени сериозността на проблема с наличието в северозападния крайбрежен регион на страната на значителен брой остатъци от експлозиви, включително ППМ, от Втората световна война;
Помощ за жертвите
29. признава, че животът и бъдещето на жертвите на ППМ и на други ВВО са завинаги белязани, че те са основно цивилни граждани и често произхождат от най-бедните прослойки на населението в някои от най-бедните страни и се нуждаят от целенасочена и постоянна подкрепа и помощ в продължение на години, и че това ще е необходимо дори когато няма нови жертви;
30. приветства фактът, че чрез борбата срещу противопехотните мини, броят на жертвите беше драстично намален, но изразява дълбоко съжаление, че през 2009 г. 70% от всички жертви са цивилни и по-специално изразява съжаление във връзка с големия брой жертви сред децата;
31. изразява съжаление, че лицата, оцелели след инцидент с противопехотни мини или представители на техни организации са участвали в осигуряването на помощ за жертвите в по-малко от половината от засегнатите страни и изразява съгласие с необходимостта позициите и правата на оцелелите да бъдат изцяло зачитани; призовава международната общност и Европейския съюз да увеличат осезаемо размера на своите средства, предоставяни на разположение за помощ за жертвите, но не за сметка на финансирането за прочистване от мини;
Напредък в техниките по откриване и проучване на противопехотни мини
32. признава, че местното население от засегнатите от мини райони е най-добрият първоначални ориентир за местата, където е налице заплаха от противопехотни мини;
33. отбелязва, че макар да е постигнат напредък в технологиите, обучението и техниките по откриване на мини все още липсват бързи, надеждни, рентабилни решения, както и че техники, които използват ръчно събирани проби, все още са в широка употреба; отбелязва важния принос на Международните стандарти на ООН за борба срещу мините за увеличаване на безопасността и ефективността на борбата срещу мините чрез определянето на стандарти и предоставянето на насоки, както и ролята на Службата на ООН за борба срещу противопехотните мини за координиране на действията в борбата срещу мините;
34. отбелязва, че най-ползотворните перспективи за технически напредък при откриването на мини се съдържат в специално разработените методи, базирани на комбинацията на няколко технологии с цел да се избегне причиняването на жертви и обезвреждането на мини да се извършва с минимално въздействие върху околната среда;
35. признава, че подходящо проведено проучване е също толкова ценно, както и точността и ефикасността на последващото докладване и, че е необходимо донорите да гарантират, че финансовите средства, предоставени от тях за тази дейност са били правилно изразходвани;
36. призовава Европейската комисия да отпусне допълнителни средства за проучвания в областта на противопехотните мини и технологиите и техниките по откриване, в тясно сътрудничество с лицата, специализирани в тази област, и да използва наличните средства в рамките на Седмата рамкова програма и сектора на изследванията в областта на сигурността;
Към прекратяване на заплахата от ППМ
37. изразява загриженост, че някои от страните, за които проблемът с ППМ предизвиква трудности, разчитат твърде много на международна финансова подкрепа в областта на борбата срещу противопехотните мини и не влагат достатъчно собствени ресурси по отношение на персонал или средства; призовава ЕС да гарантира по-силна ангажираност на засегнатите държави и да им припомни техните задължения и призовава по-специално за внимателно разглеждане на положението в Ангола, с цел да се мобилизира по-активно национално участие;
38. изразява загриженост по повод отклоняването на средства за „разминиране“ на зони, където е налице малка хуманитарна или икономическа заплаха, или където съществува подозрение, но не и реална заплаха, вместо акцентът да се постави върху зони, в които е налице висока степен на опасност за живота; призовава за поставянето на по-силен акцент върху подобряването на планирането и управлението на операции, и по-внимателно първоначално проучване и докладване за зоните, за които съществуват съмнения;
39. изразява загриженост във връзка с недобрата сигурност и контрол на военните складове, в които се съхраняват оръжия и взривни устройства, включително мини, особено в страните, в които има бунтове и размирици;
40. счита, че международната общност следва да съсредоточи вниманието си върху държавите, които са най-неспособни да си помогнат сами както за разминирането, така и за предоставянето на помощ на жертвите, и че целта следва да бъде да се придвижим по-бързо към ситуация, в която да можем да обявим, че за държавите вече не съществува заплаха за живота и за икономическото развитие;
41. призовава донорите да предоставят финансови средства, при по-ефикасно определяне на целите, контрол и оценяване;
42. счита, че усилията следва да бъдат съсредоточени върху генерирането и разработването на по-голям местен капацитет, като това може да включва специално обучен по структуриран и професионален начин местен персонал или по-активно участие на военни части в следконфликтни ситуации, които да бъдат специално обучени за хуманитарно обезвреждане на мини;
43. призовава за подобрено национално планиране, което да се базира на най-добри практики и засилена международна координация на борбата срещу противопехотните мини, при която по-ефективно се насочват ресурси към области с приоритетни нужди, като се поддържат леки бюрократични структури;
44. изразява съжаление, че липсват надеждни статистически данни относно броя на жертвите на ППМ/ВВО/ИВУ към момента и призовава за извършването на подходящ анализ, който да бъде използван като пътеводител за по-ефективното насочване на ресурси, като се отдели повече внимание на потребностите на жертвите и техните семейства;
45. изразява съжаление, че след премахването през 2007 г. на специалния бюджетен ред на ЕС, ЕС не разполага с инструмент, който по своето естество да бъде гъвкав и да обхваща много държави, като отговаря последователно на приоритетите на борбата срещу противопехотните мини и че в количествено отношение е налице намаляване на цялостното финансиране на ЕС за борба срещу мините; следователно призовава за възобновяване на по-целенасочен подход, с един бюджетен ред, подчинен на един водещ директорат, който ще сигнализира силата на постоянния ангажимент на ЕС за борбата срещу мините, която трябва да вземе предвид конкретните нужди на отделните държави, съгласно посоченото в стратегическите документи по държави, както и факта, че в някои държави наличието на мини се е превърнало в структурен проблем и следователно в проблем, свързан с политиката за развитие на ЕС;
46. изразява съжаление, че до този момент нито извънредните мерки за помощ (член 3), нито дългосрочният компонент (член 4) от Инструмента за стабилност не са използвани за финансиране на програми за борба срещу мините;
47. подчертава възможността борбата срещу мините да допринесе значително за разоръжаването, демобилизирането и възстановяването след края на конфликти, не на последно място чрез осигуряване на висококачествено обучение и работа за бивши бойци;
48. призовава донорите да уеднаквят методите си на наблюдение и оценка на ефективността на разходите за борбата срещу мините, така че да бъдат по-открити за оценка и контрол за всяка отделна държава и чрез Групата за подкрепа на борбата срещу ППМ, да определят и разпространяват най-добри практики;
49. призовава Европейската комисия да актуализира своите „Насоки относно действията на Европейската общност за обезвреждане на мини през периода 2008-2013 г.“, за да отразят предложените изменения в структурата на институциите и на финансирането, да гарантират по-бързо и гъвкаво разпределение на средства, да предоставят ясни инструкции за достъп до финансиране, като съсредоточат своето внимание върху най-неотложните приоритети и най-добрите практики, да предвиди „пакети“ за помощ, които да позволят на най-нуждаещите се страни да спазят произтичащите за тях задължения по Отавската конвенция;
50. подчертава, че борбата срещу мините следва да се превърне в задължителен елемент на стратегиите на държавите, за които е известно, че на тяхна територия има заложени и/или складирани мини;
51. изразява убеждение, че чрез по-добра международна координация и определяне на приоритети, подобрено управление, проучване и практики по разминиране, подобрено наблюдение и докладване и по-далновидно и по-добро използване на средствата, изграждането на свят, свободен от заплахата от ППМ за живота, прехраната и икономическото развитие, е реалистична перспектива в обозримо бъдеще;
52. възлага на своя председател да предаде настоящата резолюция на Съвета и правителствата на държавите-членки, на Европейската служба за външна дейност и на Комисията, на Организацията на Обединените нации, на президента на Съединените щати и на Конгреса на САЩ, на правителствата на държавите, засегнати в най-висока степен от мините и на международните НПО.
РЕЗУЛТАТ ОТ ОКОНЧАТЕЛНОТО ГЛАСУВАНЕ В КОМИСИЯ
Дата на приемане
24.5.2011 г.
Резултат от окончателното гласуване
+:
–:
0:
57
0
2
Членове, присъствали на окончателното гласуване
Sir Robert Atkins, Dominique Baudis, Frieda Brepoels, Elmar Brok, Arnaud Danjean, Michael Gahler, Marietta Giannakou, Ana Gomes, Andrzej Grzyb, Heidi Hautala, Anna Ibrisagic, Anneli Jäätteenmäki, Jelko Kacin, Ioannis Kasoulides, Tunne Kelam, Nicole Kiil-Nielsen, Евгени Кирилов, Андрей Ковачев, Paweł Robert Kowal, Eduard Kukan, Alexander Graf Lambsdorff, Krzysztof Lisek, Sabine Lösing, Ulrike Lunacek, Barry Madlener, Mario Mauro, Kyriakos Mavronikolas, Willy Meyer, Francisco José Millán Mon, María Muñiz De Urquiza, Annemie Neyts-Uyttebroeck, Norica Nicolai, Raimon Obiols, Kristiina Ojuland, Ria Oomen-Ruijten, Cristian Dan Preda, Fiorello Provera, Libor Rouček, José Ignacio Salafranca Sánchez-Neyra, Nikolaos Salavrakos, Jacek Saryusz-Wolski, Werner Schulz, Marek Siwiec, Charles Tannock, Inese Vaidere, Geoffrey Van Orden, Кристиан Вигенин, Graham Watson, Boris Zala
Заместник(ци), присъствал(и) на окончателното гласуване
Reinhard Bütikofer, Tanja Fajon, Elisabeth Jeggle, Baroness Sarah Ludford, Norbert Neuser, Doris Pack, Vittorio Prodi, Dominique Vlasto, Luis Yáñez-Barnuevo García
Заместник(ци) (чл. 187, пар. 2), присъствал(и) на окончателното гласуване
Joachim Zeller
