A6-0446/2007
15.11.2007
RAPORT
privind principiile comune ale flexisecurităţii
(2007/2209(INI))
Comisia pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale
Raportor:
Ole Christensen
PE 392.379v01-00
CUPRINS
PROPUNERE DE REZOLUŢIE A PARLAMENTULUI EUROPEAN......................................3
EXPUNERE DE MOTIVE........................................................................................................17
AVIZUL Comisiei pentru afaceri economice Şi monetare ............................21
AVIZUL Comisiei pentru cultură şi educaţie ......................................................25
AVIZUL Comisiei pentru drepturile femeii Şi egalitatea între sexe ........28
REZULTATUL VOTULUI FINAL ÎN COMISIE .....................................................................34
PROPUNERE DE REZOLUŢIE A PARLAMENTULUI EUROPEAN
privind principiile comune ale flexisecurităţii ( 2007/2209(INI) )
Parlamentul European,
– având în vedere Comunicarea Comisiei intitulată „Către principii comune ale flexisecurităţii: locuri de muncă mai multe şi mai bune prin flexibilitate şi securitate” ( COM(2007)0359 ),
– având în vedere avizul exploratoriu al Comitetului Economic şi Social European privind flexicuritatea (dimensiunea flexibilităţii interne - negocierile colective şi rolul dialogului social ca instrumente pentru reglarea şi reformarea pieţelor muncii) din 11 iulie 2007 (SOC/272),
– având în vedere recomandările partenerilor sociali europeni privind provocările-cheie cu care se confruntă pieţele europene ale muncii din 18 octombrie 2007
„Provocări-cheie cu care se confruntă pieţele europene ale muncii: analiză comună efectuată de partenerii sociali europeni”, 18 octombrie 2007. ,
– având în vedere avizul Comitetului Economic şi Social European privind „Rolul partenerilor sociali în reconcilierea vieţii profesionale cu viaţa de familie şi cea privată” din 11 iunie 2007 (SOC/271),
– având în vedere avizul Comitetului Economic şi Social European privind „Încadrarea în muncă a categoriilor prioritare (Strategia de la Lisabona)” din 12 iunie 2007 (SOC/251),
– având în vedere Cartea verde a Comisiei intitulată „Modernizarea dreptului muncii pentru a face faţă provocărilor secolului XXI” ( COM(2006)0708 ) şi Rezoluţia Parlamentului din 11 iulie 2007 cu privire la aceasta
Texte adoptate, P6_TA(2007)0339 .
– având în vedere Perspectivele OCDE de ocupare a forţei de muncă din 2006: Creşterea locurilor de muncă şi a veniturilor,
– având în vedere raportul OIM intitulat „Este forţa de muncă stabilă benefică pentru economie? - Relaţia dintre ocuparea unui post, productivitate şi ocuparea forţei de muncă” din august 2004, care arată că există o relaţie pozitivă între ocuparea unui post şi productivitate,
– având în vedere Convenţia OIM C87 privind libertatea de asociere şi apărarea dreptului de organizare (1948), Convenţia OIM C98 privind dreptul de organizare şi negociere colectivă (1949) şi Recomandarea OIM R198 privind relaţiile de muncă (2006),
– având în vedere Directiva 2000/78/CE a Consiliului din 27 noiembrie 2000 de creare a unui cadru general în favoarea egalităţii de tratament în ceea ce priveşte încadrarea în muncă şi ocuparea forţei de muncă
JO L 303, 2.12.2000, p.
16. , care interzice discriminarea pe criterii de vârstă în ocuparea forţei de muncă,
– având în vedere Rezoluţia sa din 6 septembrie 2006 privind un model social european pentru viitor
JO C 305 E, 14.12.2006, p.
141. , care reiterează valorile comune ale Uniunii Europene în ceea ce priveşte egalitatea, solidaritatea, nediscriminarea şi redistribuirea,
– având în vedere articolele 136 - 145 din Tratatul CE,
– având în vedere articolele 15, 20 şi 27-38 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene, în special drepturile atât la protecţie, în cazul unei concedieri nejustificate, cât şi la condiţii de muncă echitabile şi corecte,
– având în vedere Carta Socială Europeană,
– având în vedere Raportul Grupului la nivel înalt privind viitorul politicii sociale într-o Uniune Europeană extinsă, din mai 2004,
– având în vedere documentul de lucru al serviciilor Comisiei intitulat „Programul comunitar de la Lisabona: raportul tehnic de punere în aplicare pentru 2006“ ( SEC(2006)1379 ) şi punerea în aplicare a acestuia,
– având în vedere Carta IMM-urilor,
– având în vedere Comunicarea Comisiei privind Agenda socială ( COM(2005)0033 ),
– având în vedere programele naţionale de reformă din cadrul Strategiei de la Lisabona, prezentate de statele membre,
– având în vedere Comunicarea Comisiei intitulată „O Europă competitivă într-o lume globalizată” ( COM(2006)0567 ),
– având în vedere Comunicarea Comisiei privind „Orientări integrate pentru creştere economică şi ocuparea forţei de muncă (2005-2008)” ( COM(2005)0141 ),
– având în vedere Concluziile preşedinţiei din martie 2000, martie 2001, martie şi octombrie 2005 şi martie 2006,
– având în vedere Directiva 1999/70/CE a Consiliului din 28 iunie 1999 privind acordul-cadru cu privire la munca pe durată determinată, încheiat între CES, UCIPE şi CEEP
JO L 175, 10.7.1999, p.
43. ,
– având în vedere Rezoluţia sa din 23 martie 2006 privind provocările demografice şi solidaritatea între generaţii
JO C 292 E, 1.12.2006, p.
131. ,
– având în vedere Directiva 96/71/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 16 decembrie 1996 privind detaşarea lucrătorilor în cadrul prestării de servicii
JO L 18, 21.1.1997, p.
1. ,
– având în vedere Rezoluţia sa din 26 octombrie 2006 privind aplicarea Directivei 96/71/CE privind detaşarea lucrătorilor
JO C 313 E, 20.12.2006, p.
452. ,
– având în vedere Convenţia OIM privind lucrătorii migranţi (dispoziţii suplimentare), adoptată în 1975,
– având în vedere Convenţia OIM privind agenţiile private de ocupare a forţei de muncă, adoptată în 1997,
– având în vedere Agenda de lucru a OIM privind munca decentă,
– având în vedere Comunicarea Comisiei intitulată „Promovarea muncii decente pentru toţi: Contribuţia UE la punerea în aplicare a agendei de lucru privind munca decentă în lume“ ( COM(2006)0249 ),
– având în vedere Directiva 75/117/CEE a Consiliului din 10 februarie 1975 privind apropierea legislaţiilor statelor membre referitoare la aplicarea principiului egalităţii de remunerare între lucrătorii de sex masculin şi cei de sex feminin
JO L 45, 19.2.1975, p.
19. ,
– având în vedere Directiva 2006/54/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 5 iulie 2006 privind punerea în aplicare a principiului egalităţii de şanse şi al egalităţii de tratament între bărbaţi şi femei în materie de încadrare în muncă şi de muncă
JO L 204, 26.7.2006, p.
23. ,
– având în vedere Comunicarea Comisiei intitulată „Promovarea muncii decente pentru toţi: Contribuţia UE la punerea în aplicare a agendei de lucru privind munca decentă în lume” ( COM(2006)0249 ) şi Rezoluţia Parlamentului European din 23 mai 2007 privind promovarea muncii decente pentru toţi
Texte adoptate, P6_TA(2007)0206 . ,
– având în vedere Directiva 76/207/CEE a Consiliului din 9 februarie 1976 privind punerea în aplicare a principiului egalităţii de tratament între bărbaţi şi femei în ceea ce priveşte accesul la încadrarea în muncă, la formarea şi la promovarea profesională, precum şi condiţiile de muncă
JO L 39, 14.2.1976, p.
40. ,
– având în vedere Directiva 92/85/CEE a Consiliului din 19 octombrie 1992 privind introducerea de măsuri pentru promovarea îmbunătăţirii securităţii şi sănătăţii la locul de muncă în cazul lucrătoarelor gravide, care au născut de curând sau care alăptează
JO L 348, 28.11.1992, p.
1. ,
– având în vedere Directiva 94/33/CE a Consiliului din 22 iunie 1994 privind protecţia tinerilor la locul de muncă
JO L 216, 20.8.1994, p.
12. ,
– având în vedere Directiva 94/45/CE a Consiliului din 22 septembrie 1994 privind instituirea unui comitet european de întreprindere sau a unei proceduri de informare şi consultare a lucrătorilor în întreprinderile şi grupurile de întreprinderi de dimensiune comunitară
JO L 254, 30.9.1994, p.
64. ,
– având în vedere Directiva 2002/73/CE a Parlamentului European şi a Consiliului din 23 septembrie 2002 de modificare a Directivei 76/207/CE a Consiliului privind punerea în aplicare a principiului egalităţii de tratament între bărbaţi şi femei în ceea ce priveşte accesul la încadrarea în muncă, la formarea şi la promovarea profesională, precum şi condiţiile de muncă
JO L 269, 5.10.2002, p.
15. ,
– având în vedere Directiva 97/81/CE a Consiliului din 15 decembrie 1997 privind acordul-cadru cu privire la munca pe fracţiune de normă, încheiat de UCIPE, CEEP şi CES - Anexă: Acordul-cadru privind munca pe fracţiune de normă
JO L 14, 20.1.1998, p.
9. ,
– având în vedere raportul Grupului de experţi europeni în flexicuritate din iunie 2007 privind modalităţile de abordare a flexicurităţii: transformarea obstacolelor în rampe de lansare,
– având în vedere Rezoluţia sa din 13 martie 2007 privind responsabilitatea socială a întreprinderilor: un nou parteneriat
Texte adoptate, P6_TA(2007)0062 . ,
– având în vedere articolul 45 din Regulamentul său de procedură,
– având în vedere raportul Comisiei pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale şi avizul Comisiei pentru afaceri economice şi monetare, al Comisiei pentru cultură şi educaţie, precum şi al Comisiei pentru drepturile femeii şi egalitatea între sexe ( A6-0446/2007 ),
A. întrucât UE nu este numai o uniune economică, ci și o comunitate cu valori comune, iar orice reformă a legislației muncii și a pieței muncii ar trebui să reflecte aceste valori, și întrucât principiile de bază ale legislației muncii care s-au dezvoltat în Europa rămân valabile; întrucât legislația muncii ar trebui să reflecte rezultatul dialogului dintre toți partenerii sociali și un bun echilibru atât între interesele angajatorilor și cele ale lucrătorilor, pe de-o parte, cât și între flexibilitate și securitate, pe de altă parte; întrucât legislaţia muncii oferă certitudine juridică și protecție pentru lucrători și angajatori, fie prin intermediul legislației, fie prin intermediul unui acord colectiv, sau printr-o combinație între cele două, și întrucât succesul oricărui proces de schimbare în legislația muncii va fi mai mare dacă lucrătorii se simt mai în siguranță; întrucât este necesară creșterea nivelului securității atât la nivelul lucrătorilor, cât și al întreprinderilor, în special în cazul întreprinderilor mici şi mijlocii (IMM-uri); întrucât o astfel de siguranță depinde, de asemenea, de ușurința găsirii unui nou loc de muncă, întrucât concurența globală și tehnologia ce evoluează rapid forțează întreprinderile să se adapteze mai repede ca niciodată
B întrucât flexicuritatea, prin urmare, ar trebui văzută ca o componentă importantă a modelului social european, care stimulează un mediu de afaceri și forțe de muncă competitive și adaptabile; întrucât termenul „flexicuritate” provoacă serioase motive de îngrijorare printre lucrătorii europeni, care se tem de o creștere a insecurității locurilor de muncă, și întrucât acest termen și principiile ferme pe care se bazează ar trebui, în consecință, definite cu cât mai multă precizie posibil;
C. întrucât 16% din europeni sunt în continuare expuși riscului sărăciei și 10% trăiesc în familii de șomeri și, prin urmare, este esențial ca orice reformă efectuată în cadrul flexicurității să se bazeze pe o evaluare detaliată a impactului în ceea ce priveşte grupurile vulnerabile și orice astfel de reformă trebuie să aibă drept scop promovarea incluziunii sociale, fără a periclita noile grupuri;
D. întrucât șomajul din Uniunea Europeană nu are o legătură directă cu legislația muncii, ci mai degrabă cu crearea unui număr limitat de locuri de muncă, care, printre alți factori, depinde de existenţa unor întreprinderi dinamice, inovatoare și competitive și a unor investiții în cercetare și dezvoltare și în învățarea continuă, care pot, de asemenea, contribui la crearea unei piețe a muncii dinamice;
E. întrucât o economie de vârf, inovatoare și bazată pe cunoaștere ar trebui să aibă ca valoare supremă competitivitatea și, întrucât pentru a atinge acest obiectiv, este necesar un grad ridicat de ocupare a forței de muncă pe termen lung și o forță de muncă foarte motivată cu înaltă calificare;
F. întrucât unul din scopurile flexicurității este să lărgească oferta de locuri de muncă de pe piața muncii și, în același timp, să ajute persoanele și întreprinderile să facă față schimbărilor, precum și să mărească mobilitatea pe piața europeană a muncii și trebuie combinată cu o politică care să asigure stabilitatea şi durabilitatea ocupării forţei de muncă şi a veniturilor;
G. întrucât lucrătorii mobili riscă în continuare pierderea securității sociale;
H. întrucât, pentru a evita concurența neloială pe piața internă, statele membre trebuie să se asigure că în propria legislație a muncii se respectă un anumit nivel comun de standarde, asigurându-se, în același timp, că acest lucru nu împiedică statele membre să îmbunătăţească standardele, în cazul în care doresc să o facă;
I. întrucât flexicuritatea presupune un echilibru între drepturi și îndatoriri pentru angajatori, lucrători, persoane în căutarea unui loc de muncă și autorități publice și necesită un climat de încredere și dialog transparent între autoritățile publice, partenerii sociali şi alte părţi interesate, în care toți sunt pregătiți să-și asume responsabilitatea schimbării și să realizeze politici echilibrate, cu scopul de a susține procesul de creare de locuri de muncă mai multe și mai bune pentru toți, de a asigura egalitatea între femei şi bărbaţi și de a combate practicile discriminatorii împotriva grupurilor vulnerabile de lucrători, cum ar fi migranții, lucrătorii tineri și cei în vârstă și persoanele cu handicap;
J. întrucât, deși comunicarea Comisiei enunță principiul egalității între femei și bărbați, formularea acestuia este lipsită de forță, deoarece nu contestă inegalitatea fundamentală între femei și bărbați în ceea ce privește accesul și participarea la piața forței de muncă și participarea egală la activități neremunerate;
K. întrucât rata ridicată a șomajului și segmentarea pieței muncii trebuie să fie depășite prin înlăturarea inegalităţilor care afectează anumite grupuri de lucrători insuficient protejaţi, prin favorizarea creării de locuri de muncă și prin protejarea unei serii extinse de drepturi pentru toţi lucrătorii și a accesului la învățarea continuă;
L. întrucât munca cu fracțiune de normă, salariul mai mic și contractele pe durată determinată – principalii factori de risc privind sărăcia persoanelor încadrate în muncă – constituie, în primul rând, o caracteristică a locurilor de muncă ocupate de femei;
M. întrucât Comunicarea Comisiei intitulată „Către principii comune ale flexisecurității: locuri de muncă mai multe și mai bune prin flexibilitate și securitate” ar trebui să fie punctul de plecare al unei dezbateri mai echilibrate privind flexicuritatea întrucât studiile OCDE şi OIM promovează o strategie politică care implică un nivel înalt de securitate socială, cu efect pozitiv asupra ratelor de înlocuire şi a productivităţii, iar conceptul Uniunii Europene de „muncă de bună calitate” include drepturile şi participarea angajaţilor, salarii echitabile, protecția securităţii și sănătății la locul de muncă precum și o organizare a muncii care să fie compatibilă cu viaţa de familie; întrucât aceste drepturi sunt indispensabile pentru acceptarea Uniunii Europene de către cetăţenii săi;
N. întrucât Fondul Social European joacă un rol vital în promovarea dialogului social și a politicilor active privind piața muncii în vederea asigurării unui model social european puternic, cu locuri de muncă mai multe și mai bune;
O. întrucât OCDE a declarat recent că legislația în materie de protecţie a locurilor de muncă nu are un efect semnificativ asupra ratei totale de ocupare a forței de muncă și că ratele ridicate de înlocuire ale indemnizaţiilor de șomaj au un efect pozitiv asupra productivității; întrucât, în plus, OIM a arătat că există o relație pozitivă între durata ocupării locului de muncă și productivitate,
1. admite faptul că, pentru a reuși în secolul XXI, Europa are nevoie de o forță de muncă bine educată și de întreprinderi care să profite cu agilitate de ocaziile care se ivesc într-o lume în mișcare rapidă, în vederea creșterii productivității și a consolidării inovării;
2. susține cu tărie concluzia că flexibilitatea poate fi atât în interesul angajatului, cât și al angajatorului, și că acest lucru poate fi realizat prin promovarea unor prevederi contractuale flexibile şi sigure, inclusiv contracte pe durată nedeterminată;
3. subliniază totuși că flexicuritatea poate fi o strategie politică pentru reformarea pieței muncii și că, în această calitate, trebuie să fie cuprinzătoare, incluzând toate aspectele existente ale politicilor de ocupare a forței de muncă și sociale, atât la nivel național, cât și la nivel comunitar;
4. conştientizează faptul că, datorită schimbărilor din sistemele naţionale de securitate socială și din legislaţia muncii, opţiunile Comisiei privind flexicuritatea sunt într-o prea mare măsură unilaterale, deoarece nu ţin cont de costurile măsurilor necesare; solicită, prin urmare, Comisiei să realizeze o analiză costuri‑beneficii pentru aceste opțiuni; reaminteşte că un model de flexicuritate poate fi pus în aplicare doar pe termen lung;
5. subliniază faptul că strategia europeană pentru flexicuritate ar trebui să acorde mai multă atenție cerințelor economiei moderne, tipului de forță de muncă de care firmele europene au nevoie pentru a reuși și principalelor obstacole existente; subliniază necesitatea de a lua în considerare, în cadrul strategiilor naţionale şi europene, natura specifică a societăţilor alcătuite dintr-o singură persoană, microîntreprinderilor şi micilor întreprinderi de producţie a bunurilor şi serviciilor; regretă faptul că, în comunicarea Comisiei, flexicuritatea este analizată doar în contextul relațiilor de muncă; solicită, prin urmare, politicilor publice legate de flexisecuritate să stabilească condiţii adecvate pentru crearea acestui tip de întreprinderi, pentru dezvolarea şi transferul acestora;
6. constată cu deosebită îngrijorare că, deși în comunicarea Comisiei se face referire la promovarea egalității între sexe, sunt complet ignorate obligațiile și responsabilitățile menţionate în Comunicarea Comisiei intitulată „O foaie de parcurs pentru egalitatea între femei și bărbați”; critică faptul că actuala legislaţie comunitară privind promovarea egalității între bărbaţi şi femei nu și-a atins până acum obiectivele și că diferența de venituri între sexe, absența unui cadru care să permită concilierea vieții de familie cu viața profesională, precum și lipsa structurilor publice de îngrijire a copilului constituie, în continuare, probleme majore pentru lucrătorii europeni;
7. consideră că strategiile privind flexicuritatea ar trebui să faciliteze recrutarea forţei de muncă şi să permită reacţii rapide la condițiile economice în schimbare şi că ar trebui să abordeze aceste probleme pe baza unui dialog transparent cu partenerii sociali şi cu alte părţi interesate, în conformitate cu obiceiurile şi practicile naționale, şi pe baza unei evaluări a impactului, în cadrul căreia flexibilitatea și securitatea să se susțină reciproc
8. invită Comisia să prezinte o propunere referitoare la un set limitat de indicatori calitativi sintetizați privind calitatea muncii care să completeze indicatorii deja conveniţi în cadrul reformei de la Laeken, din 2001, a Orientărilor privind ocuparea forței de muncă; consideră că, pentru a controla eficienţa politicilor de ocupare a forţei de muncă, Comisia ar trebui, de asemenea, să se bazeze pe indicatori vizând investițiile în calificările lucrătorilor, nivelul precarității și nesiguranței locurilor de muncă și a contractelor și trecerea de la contracte nestandardizate la contracte pe durată nedeterminată;
9. se opune creării unui nou indicator privind „strictețea legislației în domeniul protejării locurilor de muncă”, așa cum a propus Comisia;
10. consideră, cu toate acestea, că, în UE, cele mai dificile probleme sunt reprezentate de disponibilitatea unor lucrători calificați și adaptabili în cadrul unor întreprinderi competitive şi inovatoare subliniază faptul că ar trebui să se acorde prioritate creării unei piețe a muncii flexibile prin creșterea nivelurilor de educație și prin extinderea oportunităților de practică, a programelor de formare și reciclare, prin punerea în aplicare a unor politici eficiente împotriva discriminării și prin înlăturarea obstacolelor privind integrarea în cadrul forţei de muncă a femeilor, a migranților, a lucrătorilor în vârstă sau tineri și a altor grupuri discriminate şi dezavantajate, prin înlăturarea obstacolelor din calea mobilității profesionale și geografice și prin politici active în domeniul pieței muncii care să sprijine trecerea de la un vechi loc de muncă la unul nou; subliniază rolul decisiv al angajaţilor calificați și adaptabili, precum și al noilor tehnologii în domeniile educației și formării și reamintește noile forme de flexibilitate oferite în cadrul acordului partenerilor sociali privind munca la distanță, munca cu fracțiune de normă și relaţiile de muncă cu durată determinată; nu este de acord cu distincția pe care Comisia o face între persoanele din interiorul pieței muncii;
11. propune, prin urmare, Consiliului să examineze, în decembrie 2007, posibilitatea de a propune 1 ianuarie 2009 drept dată pentru înlăturarea măsurilor tranzitorii care împiedică libera circulaţie a lucrătorilor din opt noi state membre; subliniază că înlăturarea obstacolelor din calea mobilității la sfârșitul lui 2008 ar trimite un mesaj politic important de confirmare a angajamentului Uniunii Europene de a face tot posibilul pentru îmbunătățirea mobilității geografice și ocupaționale a lucrătorilor;
12. reaminteşte faptul că libertatea de circulaţie a lucrătorilor este una dintre pietrele de temelie ale Uniunii Europene, ceea ce atrage obligaţia de a aborda multe probleme privind compatibilitatea sistemelor sociale ale statelor membre, în vederea asigurării punerii în aplicare depline a acestei libertăţi, în cele mai bune condiţii pentru lucrători, în avantajul competitivităţii europene şi fără compromiterea realizărilor şi echilibrelor sistemelor sociale naţionale;
13. subliniază că, într-o lume globalizată, statele membre trebuie să-şi intensifice eforturile în vederea tratării în mod egal a persoanelor din regiunile transfrontaliere şi că utilizarea bunelor practici necesită încheierea de acorduri bilaterale echitabile în spiritul reciprocităţii dintre statele membre, inclusiv în domeniul fiscal;
14. consideră că flexicuritatea ar trebui să sprijine și să pună în aplicare egalitatea între sexe, promovând accesul egal la locuri de muncă de calitate pentru femei și bărbați și oferind posibilitatea de a reconcilia viața profesională și cea de familie, ținând cont în mod special de faptul că trei pătrimi dintre noile locuri de muncă create în UE începând cu anul 2000 sunt ocupate de femei, ale căror contracte de muncă sunt adesea flexibile și mai puțin sigure;
15. propune, prin urmare, ca, la Consiliul European din decembrie 2007, să se adopte o serie mai echilibrată de principii comune ale flexicurității, bazate pe crearea de locuri de muncă de calitate și pe consolidarea valorilor modelului social european; consideră că aceste principii ar trebui să includă:
• măsuri pentru prevederi contractuale flexibile şi sigure şi măsuri împotriva practicilor abuzive, în special în anumite contracte nestandardizate;
• înlăturarea segmentării pieței muncii prin promovarea siguranţei ocupării forței de muncă și îmbunătățirea siguranţei locurilor de muncă; toţi lucrătorii deţino serie de drepturi, indiferent de situaţia lor în ceea ce priveşte angajarea;
• reconcilierea muncii cu viaţa de familie sau privată, precum şi promovarea noţiunii de „muncă decentă”;
• parteneriatul dintre guverne (la nivel local, regional şi naţional), partenerii sociali şi societatea civilă în gestiunea schimbării;
• egalitatea între sexe și promovarea egalităţii de şanse pentru toți;
• conceperea şi punerea în aplicare a unor abordări naționale, în strânsă consultare cu partenerii sociali, în conformitate cu obiceiurile și practicile naționale;
• consolidarea adaptabilităţii societăţilor şi lucrătorilor prin îmbunătăţirea securităţii tranziţiei;
• necesitatea unei forţe de muncă calificate şi adaptabile, combinând, prin urmare, politici active în domeniul pieței forței de muncă cu investiţii în învăţarea continuă, pentru a creşte şansele de angajare;
• un cadru macroeconomic pentru o creştere echilibrată şi durabilă și locuri de muncă mai multe și mai bune;
16. reaminteşte faptul că UE deține anumite competențe în domeniul ocupării forței de muncă și al politicii sociale în cadrul principiului subsidiarităţii şi proporţionalităţi și reamintește Comisiei şi statelor membre că lor le revine responsabilitatea de a garanta anumite drepturi la nivelul UE; reamintește faptul că legislația europeană este complementară normelor naționale în domeniul pieței muncii și este un element important de garantare a drepturilor lucrătorilor;
17. solicită Comisiei și statelor membre să acorde o atenție deosebită situației juridice a lucrătorilor care desfășoară activităţi independente, a microîntreprinderilor și IMM-urilor, care sunt caracterizate printr-un grad ridicat de dependență economică de clienții lor, și să analizeze împreună cele mai adecvate mijloace legislative pentru a îmbunătăţi nivelul lor de protecție socială;
18. regretă faptul că nu au fost realizate progrese de către Consiliu în ceea ce priveşte subiectele importante pentru ocuparea forţei de muncă, care ar putea contribui la promovarea flexicurităţii drept o noţiune pozitivă;
19. solicită, de asemenea, combaterea în continuare a muncii nedeclarate şi a economiei subterane care, deşi variază de la un stat la altul, aduc pagube economiei, subminează protecţia lucrătorilor, sunt în detrimentul consumatorilor, reduc veniturile din impozite şi conduc la o concurenţă neloială între firme; invită Comisia să combată munca nedeclarată printr-o coordonare şi cooperare administrativă mai eficiente între inspectoratele naționale ale forțelor de muncă și/sau partenerii sociali solicită o coordonare națională susținută între organizațiile publice și private implicate și invită statele membre să folosească metode inovatoare, bazate pe indicatori și valori de referință specifice diferitelor sectoare de activitate pentru a combate evaziunea fiscală; solicită Comisiei să sprijine schimbul între statele membre de bune practici privind combaterea muncii nedeclarate;
20. are convingerea că un climat de încredere și de dialog poate fi creat cel mai bine prin implicarea partenerilor sociali şi a altor părţi interesate în procesul de adaptare a politicilor naționale și de promovare a unor acorduri colective, ca parte integrantă a unui sistem de ocupare a forței de muncă bazat pe participare, ce beneficiază de un înalt grad de încredere, ceea ce garantează un anumit echilibru; subliniază necesitatea abordării lacunelor existente în sfera de acoperire a negocierilor colective și a garantării drepturilor de asociere și de reprezentare ale partenerilor sociali; încurajează extinderea negocierilor colective și a dialogului social în conformitate cu obiceiurile şi practicile naţionale, inclusiv dialogul transfrontalier și sectorial, astfel încât să includă formarea, organizarea muncii și chestiuni legate de anticiparea schimbărilor, restructurare și relocalizare;
21. reamintește faptul că nu există o abordare uniformă în ceea ce privește flexicuritatea și că fiecare stat membru ar trebui să-şi creeze propriul conceptul de flexicuritate, pe baza situației sale specifice și a tradițiilor naționale, în cadrul principiilor comune;
22. subliniază faptul că toate modelele de flexisecuritate ar trebui să se bazeze pe valorile comune care stau la baza modelului social european; consideră că cerințele de flexibilitate și securitate se consolidează reciproc și că flexicuritatea permite firmelor și lucrătorilor să se adapteze în mod adecvat la noua situație internațională, care se caracterizează printr‑o concurenţă acerbă din partea economiilor emergente, menținând în același timp un nivel ridicat de protecție socială, securitate socială, indemnizaţii de șomaj, protecția sănătății și a securităţii, politici active ale pieței muncii, precum și posibilități de formare/învățare continuă şi o legislaţie a muncii modernă şi transparentă; în plus, evidențiază succesul negocierilor colective repetate și eficace care pot fi purtate de către parteneri sociali puternici și reprezentativi și subliniază, de asemenea, necesitatea unor dispoziții generoase privind prestațiile sociale și accesul universal la servicii de bună calitate, cum ar fi îngrijirea copilului și a altor persoane aflate în întreținere; subliniază, deopotrivă, faptul că prin garantarea acestor niveluri de protecție socială, se poate sprijini mobilitatea forței de muncă și schimbarea structurală prin creșterea disponibilităţii de a-și asuma riscuri; subliniază faptul că sistemele performante de protecție a locurilor de muncă asigură companiilor stimulente pentru a efectua investiții în îmbunătățirea calificărilor profesionale ale lucrătorilor și pentru a căuta metode de restructurare inovatoare și productive, încurajând flexibilitatea internă și adaptabilitatea companiilor;
23. solicită Comisiei să promoveze dezvoltarea celor patru componente ale politicii prevăzute în această comunicare: prevederi contractuale flexibile şi sigure, strategii cuprinzătoare de învățare continuă, politici active şi eficiente în domeniul pieței forței de muncă, sisteme moderne de securitate socială și să privească flexisecuritatea în contextul mai larg al modelului social european
24. subliniază necesitatea de a include măsuri de formare și educaționale într-o agendă mai elaborată privind flexicuritatea și subliniază că învățarea continuă ar trebui să abordeze problema lipsei de perspective de angajare a lucrătorilor și trebuie să pornească de la sistemul educațional inițial;
25. subliniază faptul că lupta împotriva segmentării pieței muncii ar trebui să includă garantarea unui set de drepturi pentru toți angajaţii, indiferent de situaţia lor în ceea ce priveşte angajarea, printre care egalitatea de tratament, protecția sănătății și securităţii lucrătorilor și dispoziții privind orele de lucru/odihnă, libertatea de asociere și de reprezentare, protecţia împotriva concedierilor nejustificate, negocierile colective, acțiunea colectivă, și subliniază importanţa accesului la formare, precum și a protecției continue a drepturilor dobândite prin parcurgerea unor perioade de educație și formare, asigurarea unor posibilităţi mai bune de îngrijire, menţinerea unor drepturi sociale esenţiale precum drepturile la pensie, drepturile la formare şi dreptul la ajutoare de şomaj pe durata schimbărilor în situaţia ocupaţională, de la un contract de muncă la altul şi de la o formă de activitate dependentă la una independentă; reamintește faptul că drepturile de bază și legislația muncii asigură condiții de viață și de muncă echitabile, remuneraţie şi protecţie socială corespunzătoare, ceea ce conduce la garantarea condițiilor minime pentru o viață decentă;
26. subliniază necesitatea introducerii unor politici care să împiedice exploatarea lucrătorilor prin acumularea de contracte nestandardizate, care nu conțin aceleași drepturi ca și contractele de muncă cu normă întreagă; solicită ca orice politică comunitară de ocupare a forței de muncă să se orienteze și în viitor după modelul tradiţional al contractului pe perioadă nedeterminată, care constituie baza sistemelor de securitate socială din țările membre;
27. subliniază necesitatea introducerii unor măsuri preventive și complementare care să împiedice acumularea periodică de contracte atipice;
28. solicită crearea unor sisteme cuprinzătoare de învățare continuă, aplicabile, de asemenea, lucrătorilor cu contracte nestandardizate; invită statele membre să-și concentreze strategiile pe domeniile deficitare la nivel național, să facă investiții personalizate în educație și formare și să garanteze îmbunătățirea performanțelor autorităților publice și ale întreprinderilor; solicită statelor membre să garanteze dreptul şi accesul la formare pentru toţi;
29. solicită consolidarea sistemelor de relații industriale la nivelul comunitar şi național, ca element cheie de obţinere şi de punere în aplicare a unor politici echilibrate privind flexicuritatea şi care oferă companiilor nivelul optim de flexibilitate, eliminând, în același timp, concurența neloială în detrimentul condițiilor de muncă;
30. accentuează necesitatea ca întreprinderile să anticipeze schimbările și cerințele lor în ceea ce priveşte resursele umane, pentru a planifica programe interne de formare și reciclare pentru angajați;
31. reamintește faptul că, având în vedere această relaţie, subcontractorii, lucrătorii calificați în multiple domenii, noii lucrători și lucrătorii ocazionali sunt supuși flexibilității de mare risc, lucru demonstrat de rata lor ridicată a accidentelor;
32. consideră că învăţarea continuă ar trebui să abordeze diferenţele dintre lucrători în ceea ce priveşte oportunităţile şi trebuie integrată din timp în sistemul educaţional; este de părere că analfabetismul şi incapacitatea de a efectua calcule de bază trebuie combătute şi că nivelurile de calificare ale tuturor absolvenţilor de şcoală trebuie îmbunătăţite, începând cu sistemul educaţional preşcolar;
33. invită partenerii sociali și autoritățile publice din statele membre să promoveze şi să investească în învățarea continuă; invită, de asemenea, statele membre să încurajeze companiile să-și mărească investițiile în învățarea continuă;
34. subliniază importanța celui de-Al șaptelea program-cadru pentru activităţi de cercetare și dezvoltare tehnologică (2007-2013) pentru crearea de întreprinderi noi și îmbunătățite, care să promoveze o Europă a cunoașterii;
35. recunoaşte faptul că formele inovatoare de organizare a muncii, cum ar fi organizațiile care învață, dobândirea de competențe multiple, rotația sarcinilor de lucru prin intermediul formării oferite de angajatori, inițiativele de fonduri sectoriale, ajutorul pentru dezvoltare regională și politicile active în domeniul pieței muncii sprijină o piaţă a muncii globală;
36. are convingerea că încurajarea relațiilor de muncă stabile, prin îmbunătățirea organizării muncii și a calității relațiilor la locul de muncă bazate pe încredere şi dialog este importantă; în plus, are convingerea că legislația muncii, formele moderne de învăţare continuă, sistemele de securitate socială durabile, precum și o politică efectivă și eficientă pe piața muncii pot contribui la crearea unui înalt grad de încredere;
37. reamintește importanța unor politici active și eficiente în domeniul pieței muncii, inclusiv a consilierii și îndrumării, a reciclării și sprijinului în ceea ce privește mobilitatea, astfel încât să se micșoreze perioadele de tranziție între locuri de muncă și sisteme de protecție socială, care ar trebui să motiveze în mod activ persoanele să caute noi oportunități de muncă, încurajând, în același timp, deschiderea spre schimbare, prin atenuarea pierderilor de venit și prin oferirea unor posibilități de educație;
38. subliniază necesitatea facilitării mobilității prin dezvoltarea unor căi de mobilitate ascendentă, pentru a simplifica trecerea lucrătorilor la locuri de muncă mai sigure, mai stabile și de o mai înaltă calificare, și prin promovarea recunoașterii competențelor și calificărilor dobândite pe perioada educației formale și a învățării non-formale și informale
Educația non-formală ține de activitățile educaționale organizate și susținute care nu corespund exact definiției educației formale.
Învățarea informală ține de activitățile din afara educației formale și non-formale, cu un grad de organizare scăzut, cum ar fi studiul individual.
Educația formală reprezintă sistemul de educație standard din fiecare țară.
A se vedea SEC(2006)0639 ;
39. reaminteşte dreptul de a avea acces la învăţare continuă, precum şi recunoaşterea şi transferabilitatea competenţelor şi a educaţiei de natură formală, non-formală sau informală, factori cruciali care facilitează trecerea de la un loc de muncă la altul, precum şi de la şomaj sau inactivitate la angajare, fiind elemente care cresc şansele de angajare;
40. invită statele membre să introducă măsuri de promovare a accesului egal la locuri de muncă de calitate pentru femei și bărbați, care să respecte Pactul european pentru egalitatea între sexe și Comunicarea Comisiei privind viitorul demografic al Europei; invită statele membre să pună capăt disparităţilor salariale existente între sexe;
41. observă că femeile și bărbații nu pornesc de la același punct pe piața forței de muncă, în special în ceea ce privește echilibrul de putere, și nici în distribuirea locurilor de muncă neremunerate;
42. subliniază importanța considerării tuturor aspectelor flexibilității, inclusiv a flexibilităţii organizării muncii și a timpului de lucru, în special prin utilizarea noilor tehnologii; subliniază necesitatea ca partenerii sociali să negocieze mai bine dispozițiile referitoare la timpul de lucru, astfel încât acestea să fie suficient de flexibile pentru a răspunde nevoilor angajatorilor și angajaților și pentru a permite concilierea vieții profesionale cu cea de familie și privată;
43. invită statele membre și partenerii sociali să reducă politicile privind pensionarea timpurie a lucrătorilor și să introducă dispoziții care să sprijine pensionarea flexibilă a lucrătorilor mai în vârstă prin introducerea posibilităţii de angajare cu fracţiune de normă, prin partajarea locurilor de muncă și alte metode similare, care promovează activitatea la o vârstă mai înaintată și care pot spori integrarea lucrătorilor în vârstă pe piața muncii;
44. reamintește statelor membre că, pentru a traduce flexicuritatea printr-un procentaj mai ridicat al ocupării forței de muncă, trebuie să existe un mediu macroeconomic de sprijin,iar strategia privind flexicuritatea trebuie să includă o coordonare îmbunătățită a politicilor macroeconomice și a cheltuielilor publice în scopul unei creșteri inteligente, cu o reorientare a cheltuielilor către prioritățile de la Lisabona;
45. reamintește Comisiei necesitatea de a acorda Parlamentului timpul necesar, în niciun caz mai puțin de cinci luni, pentru a-și îndeplini rolul consultativ;
46. consideră că principiile comune ale flexicurității ar trebui să fie abordate ca o chestiune complexă şi să fie puse în aplicare de instituțiile comunitare și de statele membre în cadrul Strategiei de la Lisabona; solicită revizuirea orientărilor privind ocuparea forței de muncă pentru a se putea ţine seama de aspectele flexicurităţii şi includerea unui capitol aparte referitor la calitatea şi puterea dialogului social în raportul anual comun privind ocuparea forţei de muncă; invită Comisia și statele membre să implice mai mult atât Parlamentul și parlamentele naționale, cât și partenerii sociali, în punerea în aplicare și monitorizarea metodei deschise de coordonare, inclusiv a strategiei europene de ocupare a forței de muncă și a orientărilor privind ocuparea forței de muncă, pentru a se asigura eficiența optimă a acestor politici; ia act de faptul că măsurile din cadrul orientărilor privind ocuparea forței de muncă, inclusiv flexicuritatea, sunt eligibile pentru asistența prin Fondul Social European (FSE), în special formarea şi măsurile active privind piaţa muncii, şi invită statele membre să se asigure că programele FSE contribuie la punerea în aplicare a strategiei europene de ocupare a forţei de muncă şi a strategiilor privind flexicuritatea;
47. invită Consiliul European și Comisia să stabilească o agendă de reformă socială ambițioasă, atât la nivelul UE, cât și la nivel național; în plus, invită instituţiile să redacteze împreună cu Parlamentul o viziune pentru viitorul social al Europei; subliniază, așadar, că, pentru a consolida creșterea și pentru a mări nivelul ocupării forței de muncă și calitatea muncii, protecția și drepturile sociale, care sunt solid fixate în tradiția europeană, trebuie garantate; subliniază faptul că Europa socială va oferi astfel, împreună cu reformele naționale ambițioase, o adevărată valoare adăugată pentru lucrători și cetățeni, folosind toate instrumentele pe care le are la dispoziție; consideră că numai o piață internă care combină în mod echilibrat libertatea economică cu drepturile sociale poate obține sprijinul cetățenilor săi;
48. încredințează Președintelui sarcina de a transmite prezenta rezoluție Consiliului, Comisiei, Comitetului pentru protecția socială, Comitetului european pentru ocuparea forței de muncă şi guvernelor și parlamentelor statelor membre și ale țărilor candidate.
EXPUNERE DE MOTIVE
1.
The Commission, following its report on the Modernisation of Labour Law, published in July 2007
Communication from the Commission to the Council, the European Parliament, the European Economic and Social Committee and the Committee of Regions entitled 'Towards Common Principles of Flexicurity: More and Better Jobs through flexibility and security.
COM(2007) 0359. its communication on the pathways of flexicurity on the basis of the recommendations of its expert group
http://ec.europa.eu/employment_social/employment_strategy/pdf/flexi_pathways_en.pdf .
Closely linked to the debate on labour law, the debate on flexicurity is also very timely given that the welfare systems of the Member States of the European Union face challenges due to the progressive integration of world and European economies, high unemployment, the ageing of European society, the pace of technological change and the increasing role of women in the labour market.
However, only an EU based on economic and social cohesion that defends its common values can be strong enough to defend its interests and preserve and enhance the values associated with the European social model – equality, solidarity, individual rights and responsibilities, non-discrimination and redistribution with access for all citizens to high-quality public services - and the high social standards already achieved.
2.
European integration has always progressed via the combination of European legislation and reforms on the national, regional and local levels.
The European framework offers an inestimable opportunity to frame national legislation and the evolution of the Internal Market.
The EU acquis in the social field on one hand and the Open Method of Coordination together with the National Reform Programs on the other have created the framework for the coordination of Member States' social policies.
The flexicurity debate can be part of this framework and the different parts of the reforms for the pathways will have to be carried through at the most appropriate level.
Although no one-size-fits-all solution can achieved due to the differing characteristics of the European Member States labour markets and social policies, our internal market also created and continues to create common challenges that can best be best tackled at the EU level.
The role of the EU, while respecting the competence of the Member States, is not simply to be a platform of exchange of best practice, but also to frame the debate by agreeing legislation, guidelines and benchmarks, for implementation at Member States level.
3.
As several studies have indicated, flexicurity models can only function in an environment which fosters trust.
It is crucial to reflect upon the consequences for all stakeholders including employers, employees and the society at large.
People will accept recurring change if they have guarantees and compensating mechanisms.
This involves the empowerment of individuals to make choices over their lives without facing major risks for their carriers/pensions.
This involves strengthened social protection and labour market systems, a quality social infrastructure and core rights with developed consultation processes.
To foster this trust there are several 'pathways' which Member States could follow, but this can only function if they are embedded in a substantial European framework which cares for a core of social and employment rights for all (potential) workers.
4.
A strong European framework with the full participation of the social partners on national, sectoral and European level is an absolute precondition to allow Member States to implement flexicurity pathways based on trust.
This means that European social partners, along with their national counterparts, need to play a leading role in designing the necessary European legislative framework which would provide European businesses and workers with the guarantees needed for their flexibility and security.
Flexicurity is about enhancing Social Europe, which in turn enhances the productivity and the competitiveness of our companies.
The European Social Model, including highly competitive businesses and a highly-skilled adaptable workforce, should be constructed simultaneously at the national and the European levels by bringing closer and harmonising European legislation in the economic, employment, social and environmental fields.
5.
Not only does the EU need to quickly reform its institutional setup to be more effective, it must provide policies to its citizens and businesses which mitigate the side effects of increased competition and market opening which sometimes create new types of risk for both employers and employees.
Flexicurity has been proposed as a way of more evenly distributing these risks but the debate over it has been clouded by prejudice and suspicion.
Member States which implemented comprehensive flexicurity policies (Nordic and The Netherlands), it is a well-functioning and widely supported approach to reconciling the objectives of a dynamic economy and a secure workforce.
At European level, there are widespread fears that the term has been hijacked to provide cover for what is essentially a deregulatory drive, giving priority to the needs of employers over those of employees.
6.
Therefore the starting point of the debate should be a clear and unambiguous definition of flexicurity.
There are various models of flexicurity in Europe, combining to different degrees internal flexibility and security within enterprises, and external flexibility and security in accordance with the Member States' historical pasts, legal traditions, economic situations, public finances and industrial relations systems.
However, they are based on common principles of solidarity, equity, rights and responsibilities.
Thus flexibility and security requirements are not contradictory but rather mutually reinforcing.
Therefore, the combination of these two should be seen as an opportunity.
Flexicurity combines the ability firms and workers to adapt with a high level of social protection, social security and unemployment benefits, health and safety protection, active labour market policies and life long learning and vocational training opportunities.
This is supported by recurrent and effective collective bargaining taking place in a tri-partite structure with strong and representative social partners as well as broad welfare provisions and universal access to good quality services such as childcare and care for other dependents.
In this respect, the definition of flexicurity in the Commission's Green Paper on labour law and its Communication on Flexicurity is too narrow and is not adequately policy-oriented.
7.
The basic assumption by the Commission that the risks and benefits need to be spread among workers with protected contracts and those who do not have such contracts (insiders and outsiders) is regrettable.
Segmentation of the labour can be ended only if the social partners, both employers and employees agree on the balance of rights and obligations.
It is therefore crucial to include the social partners in the debate on flexicurity and this should have been done earlier.
Although the Commission supports strong social partnership in principle, the communication does not specify a strategy for promoting and strengthening social partnership on the European and national levels.
Moreover, the Commission's claim that strict employment protection creates unemployment is not supported by the OECD's 2006 Employment Outlook
http://www.oecd.org/document/38/0,2340,en_2649_201185_36261286_1_1_1_1,00.html report which claims that employment protection legislation has no influence on the total employment rate.
Thus new-comers or returnees to the labour-market need stepping-stone jobs for easier access, but these need to include a core of rights which protect these workers from unfair treatment.
In this respect, the Commission did not adequately explain what it meant by 'sufficient' flexibility in recruitment.
8.
There is a need for a clear division of labour between the EU and the Member States; what needs to be done on the European level and what on the national one.
The Commission's communication can be complemented by exposing the role of the European Union in the flexicurity policy-making process.
Key European legislation whose adoption or revision is lagging behind is not mentioned.
Directives such as Working Time, Temporary Agency, Posting of Workers and the European Works Council and information and consultation of workers need to guarantee and raise protection to employees across the EU in order to enhance their trust and to balance the risks associated with the pressures of enhanced competition, restructuring and labour market flexibility.
This is part of the flexicurity pathways as are the numerous agreements concluded by the European social partners on fixed-term work, parental leave, part-time work and teleworking.
9.
Moreover, social dialogue and collective bargaining on the European level needs to be encouraged given the progressive integration of European economies and labour markets. (deleted because it has been discussed with them) The Flexicurity principles cannot be concluded without a formal input of the social partners in fixing rights and responsibilities of employers and employees.
Social Partners should be convened at all levels (European, national, sectoral, regional and local) to discuss how to enhance the flexibility and security both internally and externally.
10.
On the national level, the common principles agreed between the Member States need to be implemented via the Lisbon strategy and therefore need to be included in the revised European Employment Guidelines as they represent the framework to be implemented by the Member States through their National Reform Programmes.
11.
The Commission communication mentions the need to guarantee a 'basic level of job protection'.
This means that any form of employment, whether non-standard or otherwise, should carry with it a core of rights regardless of the specific employment status, which should include: equal treatment, workers' health and safety protection and provisions on working time, freedom of association and representation, collective bargaining, collective action, and access to training as well as the protection of acquired rights; Any reform of national labour law should be carried out in the framework of these core rights.
12.
Higher investment into lifelong learning and vocational training and the better recognition of formal, non-formal and informal learning are preconditions of any flexicurity policy.
The fourth European working conditions surveys (2005)
http://www.eurofound.europa.eu/ewco/surveys/EWCS2005/index.htm show that there is no improvement in the levels of training in companies.
There are also significant differences in the level of access to training between Member States, between low and high skilled workers, between workers with secure and those with precarious contracts, and between those with solid basic education and those who did not benefit of secondary/university education.
Therefore new incentives are needed in order to raise levels in the future.
13.
Important to emphasise is the impact of flexicurity on gender issues and equal opportunities.
Flexible labour market arrangements have greater impact on disadvantaged groups such as women, migrant, younger, older workers and those living with a disability, hence the importance of introducing core rights for all workers and stronger social and labour market inclusion policies.
14.
Macroeconomic policies should encourage investment into active labour market policies and enhanced partnership with employers training and lifelong learning programmes for an adaptable workforce.
It is important that all initiatives need to be negotiated with the social partners and need to be financially sustainable.
If a Member State decides to take over from companies the risks associated with restructuring by introducing less stringent employment protection, companies should in exchange commit to invest more into workers via training and lifelong learning as well as investing more into R&D in order develop the workplace, improve working methods and the work environment and develop new technologies to keep the company competitive.
This should be done in close consultation between management and workers.
15.
Unemployment still remains high in Europe, and more needs to be done both by the Member States and by the European Union to change the situation.
There can be employment for all if the right reforms and investments are made by the private and the public sectors.
Europe needs to invest more in lifelong learning as well as in research and development to meet the challenges of the 21st century.
6.11.2007
AVIZUL Comisiei pentru afaceri economice Şi monetare
destinat Comisiei pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale
Principii comune ale flexisecurităţii
( 2007/2209(INI) )
Raportor pentru aviz: Olle Schmidt
SUGESTII
Comisia pentru afaceri economice şi monetare recomandă Comisiei pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale, competentă în fond, includerea următoarelor sugestii în propunerea de rezoluţie ce urmează a fi adoptată:
1. salută dezbaterea privind flexicuritatea iniţiată de Comisie; reaminteşte că scăderea continuă a populaţiei de vârstă activă face necesară o schimbare a politicilor în domeniul pieţei forţei de muncă, deoarece rata anuală de creştere a PIB-ului în UE-25 va scădea în mod sistematic de la 2,4% în perioada 2004 - 2010 la numai 1,2% în perioada 2030-2050;
2. consideră că prioritatea strategiei europene privind schimbarea politicilor sale în domeniul pieţei forţei de muncă ar trebui să constea în crearea unei pieţe a muncii flexibile, bazate pe o forţă de muncă angajată pe termen lung, înalt calificată şi foarte motivată, prin creşterea nivelurilor de educaţie, extinderea programelor de formare şi de reciclare, eliminarea obstacolelor din calea integrării grupurilor dezavantajate în forţa de muncă, garantarea egalităţii între sexe şi combaterea practicilor discriminatorii, înlăturarea obstacolelor din calea mobilităţii geografice şi ocupaţionale şi prin intermediul unor politici active de muncă care să faciliteze tranziţia de la vechile locuri de muncă la noi locuri de muncă de înaltă calitate;
3. observă că rata de dependenţă urmează să se dubleze şi să atingă 51% până în 2050, în timp ce populaţia activă urmează să scadă cu 30 de milioane; insistă asupra faptului că potenţialul forţei de muncă trebuie folosit integral şi eficient pentru a garanta obţinerea durabilităţii sistemelor de pensii şi de asistenţă medicală; observă că respectivul proces ar putea fi facilitat în mare măsură dacă sectorul privat european ar beneficia de un sprijin politic corespunzător şi de stimulente economice adecvate pentru a-şi îmbunătăţi performanţa în ceea ce priveşte investiţiile, cercetarea şi dezvoltarea, inovarea şi formarea profesională, contribuind astfel la creşterea economică şi la un nivel mai ridicat de ocupare a forţei de muncă; consideră, prin urmare, că orice nouă măsură privind politica în domeniul pieţei forţei de muncă trebuie să contribuie la gestionarea responsabilă a finanţelor publice;
4. regretă, prin urmare, că nivelurile naţionale rigide de protecţie a muncii, deşi îi protejează pe cei care fac deja parte din sistem, pot, de asemenea, complica accesul celor care doresc să intre în sistem; reaminteşte dezbaterea Comisiei privind persoanele din interiorul şi din afara sistemului; salută ambiţia de a face din mobilitatea ascendentă un obiectiv central în procesul de definire a flexicurităţii; subliniază faptul că specificul societăţilor europene necesită o piaţă a muncii mult mai mobilă şi mai flexibilă, care să pună accentul pe persoană;
5. recunoaşte faptul că modelul de flexicuritate poate oferi exemple pozitive privind modul în care se pot realiza obiectivele Strategiei de la Lisabona;
6. invită Comisia şi statele membre să acorde o atenţie deosebită accesului tinerilor la piaţa muncii; observă că stagiile pot constitui o modalitate deosebit de utilă şi de atractivă pentru tineri de a acumula experienţă şi contacte importante; invită Comisia să solicite statelor membre să garanteze că stagiile nu sunt folosite într-un mod nediferenţiat sau chiar abuziv;
7. constată că, deşi elemente esenţiale de politică socială şi legislaţia muncii rămân domenii de competenţă naţională, Uniunea Europeană trebuie să se adapteze la noile provocări şi să îmbunătăţească coordonarea politicilor economice şi sociale în vederea promovării obiectivelor stabilite în articolul 2 din tratat; insistă asupra faptului că, în procesul de definire a flexicurităţii, diversitatea situaţiilor naţionale şi regionale ar trebui să fie luată în considerare în mod corespunzător, pentru a evita erorile unei abordări „acceptabile pentru toţi”;
8. reaminteşte faptul că libertatea de circulaţie a lucrătorilor este una dintre pietrele de temelie ale Uniunii Europene, ceea ce atrage obligaţia de a aborda multe probleme privind compatibilitatea sistemelor sociale ale statelor membre, în vederea asigurării punerii în aplicare depline a acestei libertăţi, în cele mai bune condiţii pentru lucrători, în avantajul competitivităţii europene şi fără compromiterea realizărilor şi echilibrelor sistemelor sociale naţionale;
9. solicită, de asemenea, continuarea luptei împotriva muncii nedeclarate şi a economiei subterane care, într-o proporţie variabilă în diferite state membre, aduc pagube economiei, subminează protecţia lucrătorilor, sunt în detrimentul consumatorilor, reduc veniturile din impozite şi conduc la o concurenţă neloială între firme;
10. subliniază că, într-o lume globalizată, statele membre trebuie să-şi intensifice eforturile în vederea tratării în mod egal a persoanelor din regiunile transfrontaliere şi că utilizarea bunelor practici necesită încheierea de acorduri bilaterale echitabile în spiritul reciprocităţii dintre statele membre şi în special în domeniul fiscal;
11. subliniază necesitatea unei coerenţe stricte între noile politici ale muncii şi un cadru politic macroeconomic de sprijin, care să permită realizarea unor investiţii suficiente în educaţie şi formare, să asigure politici de promovare a unei pieţe active a forţei de muncă, cum ar fi pregătirea profesională la locul de muncă, reciclarea, învăţarea continuă şi alocaţiile de şomaj, şi care să ofere sisteme de asistenţă socială bine concepute şi cuprinzătoare care să sprijine adaptarea la riscul schimbărilor economice;
12. invită în special partenerii sociali şi autorităţile publice din statele membre să garanteze realizarea de investiţii în învăţarea continuă, punându-se de acord asupra unei valori de referinţă de 2 % care să reprezinte un procentaj din PIB (cheltuieli publice şi private totale);
13. insistă asupra faptului că, pentru a traduce flexicuritatea printr-un procentaj mai ridicat al ocupării forţei de muncă, trebuie să existe un mediu macroeconomic de sprijin şi că strategia pentru flexicuritate trebuie să includă o coordonare mai bună a politicilor macroeconomice şi a cheltuielilor publice în scopul unei creşteri inteligente, cu o modificare a cheltuielilor în conformitate cu obiectivele Strategiei de la Lisabona;
14. invită statele membre să asigure coordonarea politicilor lor bugetare şi fiscale pentru a dezvolta un cadru macroeconomic comun în care strategiile europene de investiţii să poată fi puse în aplicare în vederea promovării creşterii economice, a ocupării forţei de muncă şi a competitivităţii pentru a face viabilă flexicuritatea;
15. reaminteşte că succesul economic obţinut prin intermediul flexicurităţii ar trebui să se datoreze unei duble politici economice, în cadrul căreia flexibilitatea lărgită să fie echilibrată de o mai bună securitate; insistă asupra necesităţii păstrării acestei dualităţi pentru a îmbunătăţi economiile europene; constată că, din punct de vedere economic, flexicuritatea nu se rezumă doar la flexibilitate sau doar la securitate: este şi ar trebui să fie o combinaţie a celor două.
REZULTATUL VOTULUI FINAL ÎN COMISIE
Data adoptării
5.11.2007
Rezultatul votului final
+:
–:
0:
39
Membri titulari prezenţi la votul final
Mariela Velichkova Baeva, Zsolt László Becsey, Pervenche Berès, Slavi Binev, Sharon Bowles, Udo Bullmann, Ieke van den Burg, Christian Ehler, Jonathan Evans, José Manuel García-Margallo y Marfil, Jean-Paul Gauzès, Donata Gottardi, Benoît Hamon, Karsten Friedrich Hoppenstedt, Othmar Karas, Piia-Noora Kauppi, Wolf Klinz, Christoph Konrad, Andrea Losco, Gay Mitchell, Cristobal Montoro Romero, John Purvis, Alexander Radwan, Dariusz Rosati, Eoin Ryan, Antolín Sánchez Presedo, Manuel António dos Santos, Olle Schmidt, Peter Skinner, Margarita Starkevičiūtė, Sahra Wagenknecht
Membri supleanţi prezenţi la votul final
Harald Ettl, Ján Hudacký, Werner Langen, Gianni Pittella, Margaritis Schinas, Charles Tannock
Membri supleanţi [articolul 178 alineatul (2)] prezenţi la votul final
Cornelis Visser, Jamila Madeira
9.10.2007
AVIZUL Comisiei pentru cultură şi educaţie
destinat Comisiei pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale
privind principiile comune ale flexisecurităţii
( 2007/2209(INI) )
Raportor pentru aviz: Giovanni Berlinguer
SUGESTII
Comisia pentru cultură şi educaţie recomandă Comisiei pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale, competentă în fond, includerea următoarelor sugestii în propunerea de rezoluţie ce urmează a fi adoptată:
1. consideră necesară o abordare integrată a flexisecurităţii, în vederea menţinerii şi îmbunătăţirii egalităţii sociale, protecţiei locurilor de muncă, egalităţii între sexe, calităţii locurilor de muncă şi a contractelor colective; este de părere că, în cadrul acestei abordări de ansamblu, învăţarea pe tot parcursul vieţii reprezintă un element esenţial pentru o piaţă dinamică a forţei de muncă şi pentru a-i ajuta pe lucrători să-şi păstreze şansele de angajare de-a lungul întregii lor cariere şi vieţi;
2. subliniază necesitatea punerii în aplicare, în cadrul unei abordări globale în materie de flexibilitate şi mobilitate, a transferabilităţii drepturilor dobândite în materie de securitate socială;
3. reaminteşte dreptul de a avea acces la învăţarea pe tot parcursul vieţii, precum şi recunoaşterea şi transferabilitatea competenţelor şi a educaţiei de natură formală, non-formală sau informală, factori cruciali care facilitează trecerea de la un loc de muncă la altul, precum şi de la şomaj sau inactivitate la angajare, fiind elemente care cresc şansele de angajare;
4. subliniază legătura între protecţia scăzută a locurilor de muncă şi inegalităţi, deoarece tinerii, persoanele cu calificări mai reduse, femeile, lucrătorii migranţi şi adulţii cu un nivel scăzut de educaţie pot fi supuşi unei presiuni mult mai ridicate la locul de muncă şi, în cazul acestor grupuri, încă persistă multe inegalităţi privind accesul la învăţarea pe tot parcursul vieţii;
5. reafirmă contribuţia importantă a competenţelor ce ţin de tehnologia informaţiei la creşterea şanselor de angajare şi, prin urmare, recomandă Comisiei să susţină programe precum cel de învăţare pe tot parcursul vieţii, pentru a oferi tuturor cetăţenilor de toate vârstele acces egal la educaţie şi formare profesională;
6. reaminteşte că o Europă competitivă necesită o creştere a nivelurilor educaţionale şi a investiţiilor în domeniul educaţiei şi al formării profesionale;
7. reafirmă importanţa promovării, consolidării şi stabilirii unei culturi a învăţării pe tot parcursul vieţii, în special pentru adulţi, prin crearea unor oportunităţi flexibile pentru programele de educaţie şi formare, precum şi a unor condiţii adecvate pentru punerea în aplicare a acestora;
8. consideră că abordarea flexisecurităţii trebuie să fie coerentă în toate privinţele, inclusiv în privinţa aspectelor sociale, educaţionale şi culturale, astfel încât, în acest cadru, atât dialogul social, cât şi negocierea dintre partenerii sociali să poată atinge obiectivele propuse;
9. constată că, deşi formarea pe tot parcursul vieţii şi organizarea pieţei muncii sunt în mod evident interconectate – având în vedere că posedarea unor competenţe actualizate constant reprezintă avantajul cel mai important pe care îl pot avea lucrătorii cei mai vulnerabili, în contextul unei abordări „progresive” a flexisecurităţii – formarea pe tot parcursul vieţii este adesea folosită de companii pentru a investi doar în lucrătorii pe care îi consideră necesari, restul fiind ignoraţi, costurile legate de formarea acestora şi de reintegrarea lor pe piaţa muncii fiind, astfel, suportate de finanţele publice;
10. subliniază necesitatea de a include măsuri de educare şi formare în cadrul unei agende mai largi a politicii de flexisecuritate;
11. consideră că învăţarea pe tot parcursul vieţii ar trebui să abordeze diferenţele dintre lucrători în ceea ce priveşte oportunităţile şi trebuie integrată din timp în sistemul educativ; este de părere că analfabetismul şi incapacitatea de a efectua calcule de bază trebuie combătute şi nivelurile de calificare ale tuturor absolvenţilor de şcoală trebuie ameliorate, începând cu sistemul educativ preşcolar.
REZULTATUL VOTULUI FINAL ÎN COMISIE
Data adoptării
04.10.2007
Rezultatul votului final
+:
–:
0:
20
1
Membri titulari prezenţi la votul final
Maria Badia i Cutchet, Giovanni Berlinguer, Guy Bono, Věra Flasarová, Claire Gibault, Vasco Graça Moura, Lissy Gröner, Ruth Hieronymi, Manolis Mavrommatis, Ljudmila Novak, Doris Pack, Zdzisław Zbigniew Podkański, Karin Resetarits, Hannu Takkula, Helga Trüpel, Henri Weber, Thomas Wise, Tomáš Zatloukal
Membri supleanţi prezenţi la votul final
Elisabeth Morin, Nina Škottová, Ewa Tomaszewska
Membri supleanţi [articolul 178 alineatul (2)] prezenţi la votul final
6.11.2007
AVIZUL Comisiei pentru drepturile femeii Şi egalitatea între sexe
destinat Comisiei pentru ocuparea forţei de muncă şi afaceri sociale
privind comunicarea Comisiei intitulată „Către principii comune ale flexisecurității: locuri de muncă mai multe şi mai bune prin flexibilitate și securitate”
( 2007/2209(INI) )
Raportoare pentru aviz: Kartika Tamara Liotard
SUGESTII
Comisia pentru drepturile femeii și egalitatea între sexe recomandă Comisiei pentru ocuparea forței de muncă și afaceri sociale, competentă în fond, includerea următoarelor sugestii în propunerea de rezoluție ce urmează a fi adoptată:
A. întrucât, deşi comunicarea Comisiei enunţă principiul egalităţii între femei şi bărbaţi, formularea acestuia este lipsită de forţă, deoarece nu contestă inegalitatea fundamentală între femei şi bărbaţi, atât în ceea ce priveşte accesul şi participarea la piaţa forţei de muncă, cât şi participarea egală la activităţile neremunerate,
B. întrucât în ţările în care modelul de flexisecuritate a fost dezvoltat (cum ar fi statele membre nordice), au fost garantate în acelaşi timp, ca parte integrantă a acestui model, sisteme solide de protecţie socială şi investiţii publice în serviciile de îngrijire, întrucât politicile publice intervenţioniste reprezintă o condiţie sine qua non a strategiei de flexisecuritate, indiferent de forma pe care acestea o iau în practică, întrucât acele state membre care asigură cel mai ridicat nivel al serviciilor de îngrijire a copiilor pe durata zilei au şi cel mai ridicat nivel al ocupării forţei de muncă pentru ambii părinţi; întrucât reconcilierea vieţii profesionale şi a celei private ar trebui să fie recunoscută drept unul dintre pilonii sistemului de flexisecuritate,
C. întrucât dezbaterea privind flexisecuritatea trebuie situată în contextul obligaţiilor prevăzute de tratat referitoare la egalitatea dintre femei şi bărbaţi şi anti-discriminare şi al iniţiativelor care abordează reconcilierea vieţii profesionale şi a celei private, diferenţele de remunerare dintre femei şi bărbaţi, Strategia de la Lisabona în domeniul creşterii şi al locurilor de muncă, în special în ceea ce priveşte atingerea, până în 2010, a ratei ocupării forţei de muncă feminine de 60%, obiectivele referitoare la îngrijirea copiilor, stabilite de către Consiliul European de la Barcelona din martie 2002 şi problema tranziţiei demografice; întrucât există necesitatea unei abordări globale coerente, care să demonstreze că flexisecuritatea este un instrument care ar trebui să ia în considerare şi să fie în conformitate cu alte iniţiative ale UE, şi anume Pactul european pentru egalitatea între femei şi bărbaţi, Foaia de parcurs pentru egalitatea între femei şi bărbaţi (2006-2010), directivele privind egalitatea de tratament între femei şi bărbaţi, metoda deschisă de coordonare în domeniul protecţiei sociale şi al incluziunii sociale şi strategia UE privind incluziunea activă,
1. consideră că flexisecuritatea ar trebui să sprijine şi să pună în aplicare egalitatea de gen, promovând accesul egal la locuri de muncă de calitate pentru femei şi bărbaţi şi oferind posibilitatea de a reconcilia viaţa profesională şi cea familială, ţinând cont în mod special de faptul că trei pătrimi dintre noile locuri de muncă înfiinţate în UE începând cu anul 2000 sunt ocupate de femei ale căror contracte de muncă sunt adesea flexibile şi mai puţin sigure;
2. subliniază în acest context că o definiţie a principiilor comune privind flexisecuritatea, care să ţină cont de diferenţele de gen, precum şi formularea politicilor necesare punerii ei în aplicare trebuie să ia în considerare, în vederea evitării segmentării în continuare a pieţei forţei de muncă şi a unei inegalităţi sociale şi profesionale crescânde:
- suprareprezentarea femeilor în ocuparea forţei de muncă nestandardizată (contracte atipice, pe durată determinată, cu jumătate de normă) şi nevoia de a garanta siguranţa locurilor de muncă prin legislaţie în domeniul protecţiei locurilor de muncă şi politici privind forţa de muncă ce au în vedere diferenţele de gen,
- posibilitatea ca femeile să realizeze cu uşurinţă trecerea de la activităţile profesionale la cele de îngrijire şi vice versa ,
- disparităţile între femei şi bărbaţi în ceea ce priveşte distribuirea responsabilităţilor familiale şi domestice,
- situaţia specifică a părinţilor singuri, în marea lor majoritate femei,
- decalajul digital din perspectiva disparităţilor între femei şi bărbaţi,
- nevoia de protecţie adecvată şi de prestaţii sociale pe durata unor perioade de tranziţie (îngrijire, responsabilităţi familiale, educaţie, formare profesională şi reconversie profesională),
- nevoia de a negocia condiţiile şi orele de lucru şi de a le organiza într-o manieră flexibilă, astfel încât să faciliteze reconcilierea vieţii profesionale, familiale şi a celei private,
- nevoia de flexibilitate în formarea şi reconversia profesională şi în toate măsurile care vizează reintegrarea în câmpul muncii, incluzând perioadele de tranziţie, pentru a facilita reconcilierea vieţii profesionale, familiale şi a celei private,
- rolul partenerilor sociali în definirea şi punerea în aplicare a măsurilor care ţin cont de diferenţele de gen,
- Pactul european pentru egalitatea între femei şi bărbaţi, Foaia de parcurs pentru egalitatea între femei şi bărbaţi 2006-2010 şi Comunicarea Comisiei privind viitorul demografic al Europei - transformarea unei provocări în oportunitate
COM(2006)0571 . ;
3. solicită statelor membre să promoveze acele politici privind piaţa forţei de muncă şi protecţia socială care fac posibilă tranziţia cea mai uşoară de la un loc de muncă la altul şi să ia în considerare mobilitatea geografică mai scăzută a părinţilor cu copii mici;
4. este preocupat de faptul că, trei ani înainte de data ţintă 2010 de atingere a obiectivelor Strategiei de la Lisabona, Comisia continuă să considere femeile drept outsideri pe piaţa forţei de muncă; observă, cu toate acestea, că, în principiu, evoluţiile identificate pe piaţa forţei de muncă în Europa, în special procesul de de-industrializare a economiei europene, însoţit de creşterea aferentă a sectorului de servicii, favorizează femeile, care au o rată mai mare de ocupare a forţei de muncă decât bărbaţii în multe state membre, în ceea ce priveşte locurile de muncă foarte specializate; solicită, prin urmare, Comisiei să efectueze un studiu exhaustiv şi detaliat cu privire la condiţiile de lucru ale femeilor în statele membre, în special la rata de ocupare cu normă întreagă, cu jumătate de normă şi sezonieră a forţei de muncă în rândul femeilor, şi la distribuirea locurilor de muncă între femei şi bărbaţi în noile sectoare ale pieţei forţei de muncă;
5. subliniază faptul că, în lupta împotriva locurilor de muncă precare şi nedeclarate, trebuie mai bine clarificate statutul lucrătorilor economici dependenţi, mulţi dintre aceştia fiind femei, şi drepturile lor sociale şi trebuie puse în aplicare controlul şi măsurile împotriva locurilor de muncă nedeclarate;
6. atrage atenţia asupra faptului că femeile lucrează preponderent în sectoarele slab sau deloc reprezentate la nivel sindical, cum ar fi serviciile, industria textilă şi agricultura, şi că, prin urmare, acestea nu beneficiază de acorduri colective, fiind deseori nevoite să lucreze pe baza unor contracte individuale, în cazul în care acestea există; subliniază că, în astfel de cazuri, femeile au nevoie de salarii decente şi de o protecţie specială împotriva oricăror tipuri de abuzuri;
7. constată că, în repetate rânduri, Comisia a subliniat importanța unor prestații sociale și a unui ajutor de șomaj adecvate, dar în același timp a dorit să le restricționeze pentru a stimula participarea la piața forței de muncă; consideră că este în continuare necesară o clarificare din partea Comisiei, cu ajutorul unor exemple practice, cu privire la modalităţile prin care poate fi mai bine realizat un echilibru între securitate şi flexibilitate în cazul femeilor, având în mod special în vedere riscurile profesionale, în creştere, în cazul femeilor, datorate eforturilor de reconciliere a vieţii profesionale, familiale şi private şi de asigurare a unui nivel ridicat de siguranţă a locului de muncă;
8. observă că, pe măsură ce trece timpul, se vor înmulţi problemele legate de muncă cu care se confruntă femeile, în special dacă acestea trebuie să fie tot mai implicate într-o piaţă a forţei de muncă tot mai competitivă; subliniază faptul că, dat fiind numărul în creştere de femei active pe piaţa forţei de muncă, flexisecuritatea este sortită eşecului, dacă nu se iau măsuri paralele, menite să abordeze obstacolele cu care se confruntă aceste femei, în special diferenţele de remunerare între femei şi bărbaţi, discriminarea şi problema lipsei unor servicii adecvate de îngrijire pentru copii, persoane în vârstă şi persoane dependente; subliniază faptul că investiţiile în astfel de servicii sunt de două ori benefice, întrucât dau femeilor posibilitatea de a-şi păstra locurile de muncă şi măresc rata ocupării forţei de muncă în rândul femeilor;
9. solicită Comisiei, date fiind obiectivele cantitative stabilite de Consiliul European de la Barcelona cu privire la crearea de facilităţi pentru îngrijirea copiilor pentru cel puţin 90% dintre copiii cu vârste cuprinse între trei şi şase ani şi 33% dintre copiii sub trei ani, obiective ce trebuie îndeplinite până în 2010 şi dată fiind importanţa îndeplinirii acestor obiective pentru reconcilierea vieţii profesionale şi a celei familiale, să identifice acele state membre care au restanţe serioase în îndeplinirea acestor obiective, precum şi motivele care au determinat acest lucru;
10. subliniază că politicile de flexibilitate şi securitate ar trebui puse în aplicare şi în sectoarele activităţilor independente şi liber-profesioniste, dat fiind faptul că în aceste sectoare riscurile aferente părăsirii pieţei forţei de muncă sunt şi mai mari pentru femei;
11. salută încurajarea învăţării pe tot parcursul vieţii pentru persoanele active pe piaţa forţei de muncă, indiferent de tipul contractului de angajare, cât şi pentru şomeri, lucrători slab calificaţi, lucrători temporari, cei care desfăşoară activităţi independente, lucrători mai în vârstă şi femei; observă, cu toate acestea, că educaţia şi formarea profesională trebuie ajustate în aşa fel încât să ofere femeilor şi bărbaţilor care combină activitatea profesională cu îngrijirea copiilor şi a rudelor posibilitatea învăţării pe tot parcursul vieţii; observă că acest lucru poate fi realizat, de exemplu, prin utilizarea clădirilor locale de întreprinderi, asigurarea supravegherii copiilor, a învăţământului la distanţă pentru persoanele care trăiesc în zone îndepărtate, a unor programe adaptate şi a unei instruiri flexibile;
12. subliniază că formularea unor strategii de învăţare pe tot parcursul vieţii adaptate femeilor şi vieţii de familie trebuie considerată o investiţie pe termen lung, ce necesită o distribuire a costurilor între sectorul public şi cel privat, precum şi implicarea activă a partenerilor sociali, de afaceri şi de activitate pe piaţa forţei de muncă;
13. solicită statelor membre să utilizeze fondurile structurale pentru finanţarea formării profesionale, a învăţării pe tot parcursul vieţii şi a măsurilor de sprijinire a căutării unui loc de muncă, precum şi a celor care promovează spiritul întreprinzător, în special în zonele rurale şi în cele aflate în declin economic, în vederea înlesnirii găsirii şi păstrării locurilor de muncă pentru grupurile vulnerabile, în special femeile, care ajută la menţinerea structurii sociale deosebit de fragile din aceste zone;
14. constată cu regret că încă mai există diferenţe semnificative între femei şi bărbaţi în ceea ce priveşte remunerarea pentru acelaşi tip de activitate profesională şi că multe state membre nu pun deloc în aplicare principiul remunerării egale pentru aceeaşi muncă prestată;
15. solicită un sistem adecvat şi corect de evaluare a activităţii femeilor şi bărbaţilor, care să ia în considerare performanţa şi nu capacitatea individuală de negociere a remunerării, care ar putea deveni şi mai scăzută în cazul femeilor, dat fiind faptul că acestea se confruntă cu schimbări mai frecvente ale locurilor de muncă;
16. observă că faptul de a avea atât copii, cât şi o viaţă privată satisfăcătoare reprezintă o decizie individuală cu consecinţe importante sociale şi economice, care poate fi compromisă de o siguranţă redusă a locului de muncă pentru angajaţi;
17. observă că, deşi numărul femeilor care participă la piaţa forţei de muncă a crescut, modalităţile de organizare a lucrului nu au avut un impact semnificativ în ceea ce priveşte obţinerea egalităţii între femei şi bărbaţi; observă, cu toate acestea, că studiile confirmă faptul că, în familiile în care ambii părinţi participă la piaţa forţei de muncă, activităţile neremunerate, cum ar fi sarcinile şi responsabilităţile domestice, sunt împărţite şi distribuite într-o manieră mai echitabilă;
18. observă că femeile şi bărbaţii nu pornesc de la acelaşi punct de plecare pe piaţa forţei de muncă, în special în ceea ce priveşte echilibrul de putere, şi nici în distribuirea locurilor de muncă neremunerate;
19. observă că absenţa din dezbaterea privind flexisecuritatea a aspectelor legate de echilibrul între viaţa profesională şi cea privată este în contradicţie cu alte iniţiative, în special consultarea între partenerii sociali cu privire la reconcilierea vieţii profesionale, familiale şi a celei private;
20. observă că absenţa din dezbaterea privind flexisecuritatea a unei abordări care să ia în considerare aspectele de gen poartă cu sine riscul de a exacerba disparităţile actuale şi persistente dintre femei şi bărbaţi în ceea ce priveşte remunerarea, precum şi opţiunile reale de a participa integral şi pe picior de egalitate la piaţa forţei de muncă şi la locurile de muncă neremunerate;
21. subliniază, prin urmare, faptul că siguranţa locului de muncă ar trebui să includă cel puţin domenii precum concediul parental remunerat, dreptul de reducere a timpului de lucru în cazul existenţei şi al îngrijirii copiilor, servicii accesibile de îngrijire a copiilor pe durata zilei şi accesul egal la prestaţii şi servicii sociale.
REZULTATUL VOTULUI FINAL ÎN COMISIE
Data adoptării
5.11.2007
Rezultatul votului final
+:
–:
0:
16
Membri titulari prezenţi la votul final
Věra Flasarová, Claire Gibault, Piia-Noora Kauppi, Rodi Kratsa-Tsagaropoulou, Marie Panayotopoulos-Cassiotou, Anni Podimata, Christa Prets, Karin Resetarits, Amalia Sartori, Eva-Britt Svensson, Anna Záborská
Membri supleanţi prezenţi la votul final
Jill Evans, Donata Gottardi, Christa Klaß, Kartika Tamara Liotard, Corien Wortmann-Kool
Membri supleanţi [articolul 178 alineatul (2)] prezenţi la votul final
REZULTATUL VOTULUI FINAL ÎN COMISIE
Data adoptării
12.11.2007
Rezultatul votului final
+:
–:
0:
32
6
1
Membri titulari prezenţi la votul final
Jan Andersson, Alexandru Athanasiu, Edit Bauer, Philip Bushill-Matthews, Alejandro Cercas, Jean Louis Cottigny, Proinsias De Rossa, Harlem Désir, Harald Ettl, Richard Falbr, Ilda Figueiredo, Stephen Hughes, Karin Jöns, Ona Juknevičienė, Jan Jerzy Kułakowski, Jean Lambert, Bernard Lehideux, Thomas Mann, Jan Tadeusz Masiel, Jiří Maštálka, Ana Mato Adrover, Csaba Őry, Pier Antonio Panzeri, Jacek Protasiewicz, Bilyana Ilieva Raeva, José Albino Silva Peneda, Gabriele Stauner, Ewa Tomaszewska, Anne Van Lancker, Gabriele Zimmer
Membri supleanţi prezenţi la votul final
Françoise Castex, Donata Gottardi, Richard Howitt, Sepp Kusstatscher, Jamila Madeira, Ria Oomen-Ruijten, Agnes Schierhuber, Anja Weisgerber
Membri supleanţi [articolul 178 alineatul (2)] prezenţi la votul final
Vincenzo Aita
