A6-0205/2009
2.4.2009
RAPORT
referitor la imunitatea parlamentară în Polonia
[2008/2232(INI)]
Comisia pentru afaceri juridice
Raportoare:
Diana Wallis
PE 420.075v01-00
CUPRINS
Pagina
PROPUNERE DE REZOLUȚIE A PARLAMENTULUI EUROPEAN......................................3
EXPUNERE DE MOTIVE..........................................................................................................7
REZULTATUL VOTULUI FINAL ÎN COMISIE.....................................................................15
PROPUNERE DE REZOLUȚIE A PARLAMENTULUI EUROPEAN
referitoare la imunitatea parlamentară în Polonia
([2008/2232](INI))
Parlamentul European,
– având în vedere articolele 9 și 10 ale Protocolului din 8 aprilie 1965 privind privilegiile și imunitățile Comunităților Europene,
– având în vedere articolul 12 alineatul (3) din Actul din 20 septembrie 1976 privind alegerea deputaților în Parlamentul European prin sufragiu universal direct,
– având în vedere articolul 105 din Constituția Republicii Polone din 2 aprilie 1997,
– având în vedere articolul 7b din Legea polonă din 9 mai 1996 privind îndeplinirea mandatului de deputat sau senator,
– având în vedere articolele 9 și 142 din Legea polonă din 23 ianuarie 2004 privind alegerile pentru Parlamentul European,
– având în vedere articolele 6 și 7 din Regulamentul său de procedură,
– având în vedere rezoluția sa din 23 iunie 2005 privind modificarea deciziei din 4 iunie 2003 privind adoptarea statutului deputaților în Parlamentul European
JO C 133 E, 8.6.2006, p.
48. ,
– având în vedere articolul 45 din Regulamentul său de procedură,
– având în vedere raportul Comisiei pentru afaceri juridice ( A6-0205/2009 ),
A. întrucât, în mandatul parlamentar actual, Parlamentul și Comisia pentru afaceri juridice, competentă în fond, au analizat cereri de ridicare a imunității parlamentare a unor deputați în Parlamentul European aleși în Polonia și au întâmpinat anumite dificultăți în interpretarea dispozițiilor juridice care s-ar putea aplica în cazul acelor deputați;
B. întrucât comisiei competente i s-a solicitat, în special, să decidă asupra admisibilității cererilor de ridicare a imunității adresate direct Președintelui Parlamentului European de către persoane private; întrucât, conform legislației poloneze, o persoană privată are dreptul de a solicita direct Parlamentului polonez ( Sejm sau Senat ) să retragă imunitatea unuia dintre membri săi în caz de infracțiuni care pot face obiectul unor acțiuni penale în nume propriu și întrucât dispozițiile relevante ale legislației poloneze nu par să ia în considerare în mod clar toate scenariile posibile în cazul procedurii penale referitoare la infracțiuni care fac obiectul unei acțiuni penale în nume propriu;
C. întrucât acele dispoziții se aplică și deputaților europeni aleși în Polonia, însă admiterea unor astfel de cereri prezintă dificultăți din perspectiva Regulamentului de procedură, în special a articolului 6 alineatul (2) care se referă la „autoritatea competentă”;
D. întrucât, în temeiul articolului 7 alineatul (7) din Regulamentul de procedură, comisia competentă are competența de a verifica admisibilitatea unei cereri de ridicare a imunității, inclusiv chestiunea competenței autorității naționale de a depune o astfel de cerere; întrucât, cu toate acestea, conform dispozițiilor existente, conflictul evident dintre dispozițiile relevante ale legislației poloneze și Regulamentul de procedură în această situație ar trebui rezolvat prin considerarea cererilor de ridicare a imunității de către persoane private ca fiind inadmisibile;
E. întrucât scopul articolului 6 alineatul (2) este acela de a garanta că Parlamentul primește numai cereri pentru cazuri care au fost supuse atenției autorităților unui stat membru; întrucât acest lucru garantează Parlamentului faptul că cererile de ridicare a imunității pe care le primește sunt în conformitate cu legislația națională în ceea ce privește atât substanța, cât și procedura, ceea ce reprezintă o garanție suplimentară a faptului că, în luarea deciziei în cadrul procedurilor asupra imunității, Parlamentul respectă atât legislația națională a unui stat membru, cât și propriile prerogative; întrucât se face referire clară la conceptul de „autoritate” în alte dispoziții ale articolelor 6 și 7 în contextul procedurilor privind imunitatea;
F. întrucât declararea cererilor de ridicare a imunității înaintate de persoane private ca fiind inadmisibile ar fi nesatisfăcătoare, în sensul că ar putea afecta drepturile acestora în cadrul procedurilor judiciare și ar împiedica autoritățile care se ocupă de urmărirea anumitor infracțiuni să poată cere ridicarea imunității; întrucât acest lucru ar putea fi considerat drept cauza unui tratament nedrept și inegal al solicitanților;
G. întrucât, cu toate acestea, statul membru este cel care ar trebui să adopte dispoziții pentru exercitarea unor astfel de drepturi cu privire la deputații europeni în funcție de regulile și procedurile sale de funcționare;
H. întrucât, prin scrisorile din 29 septembrie 2004 și 9 martie 2005, 25 de state membre au fost invitate, în temeiul articolului 7 alineatul (12), să indice care sunt autoritățile competente pentru prezentarea unei cereri de ridicare a imunității unui deputat în Parlamentul European; întrucât până în prezent au răspuns numai Austria, Belgia, Republica Cehă, Cipru, Danemarca, Estonia, Finlanda, Germania, Grecia, Ungaria, Italia, Lituania, Țările de Jos, Portugalia, Slovenia, Suedia și Regatul Unit;
I. întrucât, în dezbaterile sale, comisia competentă a analizat și problema posibilelor consecințe ale ridicării imunității în cazul deputaților în Parlamentul European aleși în Polonia;
J. întrucât, în cazul în care un deputat este găsit vinovat de către tribunal și condamnat pentru o infracțiune intenționată în urma unei acțiuni penale, ridicarea imunității ar putea atrage după sine pierderea automată a eligibilității sale, ceea ce ar duce la pierderea mandatului de deputat;
K. întrucât acest automatism înseamnă, de facto , o sancțiune penală suplimentară pronunțată odată cu condamnarea;
L. întrucât în practică chiar și infracțiunile minore ar putea duce la pierderea eligibilității, în ciuda condiției care prevede că o infracțiune trebuie să facă obiectul unei acuzații publice și să fie comisă intenționat pentru a atrage pierderea eligibilității;
M. întrucât nu există dispoziții echivalente aplicabile membrilor camerelor poloneze Sejm sau Senat , care nu încetează să fie eligibili în astfel de cazuri;
N. întrucât statele membre sunt libere să adopte dispoziții pentru retragerea mandatului unui deputat în Parlamentul European, în urma retragerii locul acestuia rămânând vacant; întrucât, totuși, principiul tratamentului egal, ca unul din principiile de bază ale legislației UE, prevede ca situațiile similare să fie tratate în mod similar și întrucât există o diferențiere evidentă în tratamentul aplicat membrilor Camerelor poloneze Sejm și Senat , pe de-o parte, și deputaților în Parlamentul European aleși în Polonia, pe de altă parte, cu privire la pierderea eligibilității; întrucât această pierdere a eligibilității duce direct și automat la pierderea locului deputatului respectiv în Parlament și îl împiedică să fie reales/realeasă;
O. întrucât acest tratament inegal a fost adus în atenția Comisiei printr-o întrebare orală prezentată de președintele Comisiei pentru afaceri juridice în numele acesteia și problema a fost dezbătută în Parlamentul European; întrucât, în ciuda acestui fapt, situația juridică rămâne aceeași;
P. întrucât tratamentul egal al membrilor parlamentului național și al deputaților în Parlamentul European ar trebui asigurat cât mai repede posibil, în special având în vedere alegerile apropiate din 2009,
1. încurajează Comisia să analizeze discrepanțele dintre situația juridică a deputaților în Parlamentul European aleși în Polonia și cea a membrilor Camerelor poloneze Sejm sau Senat și să stabilească în regim de urgență contacte cu autoritățile competente din Polonia, în vederea identificării unei modalități de eliminare a discriminării evidente dintre membrii celor două parlamente în ceea ce privește eligibilitatea lor;
2. solicită separat Republicii Polone să revizuiască situația actuală în care condițiile de eligibilitate și pierdere a mandatului deputaților din cele două adunări parlamentare sunt în mod clar inegale și să ia măsuri pentru a elimina acest tratament discriminatoriu;
3. invită Comisia să efectueze un studiu comparativ menit să stabilească dacă există discrepanțe privind tratamentul aplicat membrilor parlamentelor naționale și deputaților în Parlamentul European în statele membre care au aderat la Uniunea Europeană la sau după 1 mai 2004 și să transmită rezultatele Parlamentului European;
4. invită statele membre să respecte drepturile care derivă din cetățenia UE, inclusiv dreptul de a vota și de a candida în alegerile pentru Parlamentul European, care are o importanță deosebită având în vedere alegerile din 2009, inclusiv principiul tratamentului egal al persoanelor aflate în situații similare;
5. solicită statelor membre, și în special Republicii Polone, să se asigure că sunt instituite măsuri procedurale pentru a garanta că cererile de ridicare a imunității deputaților în Parlamentul European sunt transmise întotdeauna de „autoritatea competentă” în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, pentru a garanta respectarea dispozițiilor dreptului național material și procedural, inclusiv a drepturilor procedurale ale persoanelor private, precum și respectarea prerogativelor Parlamentului;
6. pentru a evita orice îndoieli, invită statele membre să indice Parlamentului autoritățile care sunt competente să înainteze cereri de ridicare a imunității unui deputat în Parlamentul European;
7. reiterează necesitatea existenței unui statut uniform al deputaților în Parlamentul European și reamintește, în acest context, angajamentul luat la 3 iunie 2005 de către reprezentanții statelor membre reuniți în cadrul Consiliului de a analiza cererea Parlamentului de revizuire a dispozițiilor relevante din Protocolul privind privilegiile și imunitățile Comunităților Europene, în ceea ce privește capitolul referitor la deputații în Parlamentul European, pentru a ajunge la o concluzie cât mai repede posibil;
8. încredințează Președintelui sarcina de a transmite prezenta rezoluție Consiliului, Comisiei, Curții de Justiție a Comunităților Europene, Ombudsmanului european și guvernelor și parlamentelor statelor membre.
EXPUNERE DE MOTIVE
I. CONTEXT
Pe durata actualului mandat parlamentar, Parlamentul a analizat un anumit număr de cereri de ridicare a imunității unor deputați în Parlamentul European aleși în Polonia.
În analiza acelor cereri, Comisia pentru afaceri juridice a întâmpinat dificultăți în interpretarea dispozițiilor juridice care s-ar putea aplica în cazul acelor deputați.
Comisiei competente i s-a solicitat, în special, să decidă cu privire la admisibilitatea cererilor de ridicare a imunității adresate de către persoane private și să analizeze problema posibilității pierderii mandatului de deputat european de către deputații cărora li s-a retras imunitatea ca urmare a unei urmăriri penale soldate cu o condamnare.
Scopul prezentului raport este acela de a prezenta împreună dispozițiile aplicabile imunităților și principiile generale stabilite de Parlament în această privință.
De asemenea, raportul analizează particularitățile imunităților deputaților în Parlamentul European aleși în Polonia.
II.
IMUNITATEA PARLAMENTARĂ A DEPUTA Ț ILOR ÎN PARLAMENTUL EUROPEAN
Dispozi ț ii aplicabile imunită ț ilor
Imunitățile deputaților în Parlamentul European sunt stabilite la articolele 9 și 10 din Protocolul privind privilegiile și imunitățile Comunităților Europene (PPI)
Protocoalele anexate tratatelor originale fac parte din legislația comunitară primară și au același statut juridic ca și tratatele.
O hotărâre într-un cauză privind responsabilitatea funcționarilor comunitari de a plăti impozite pe proprietăți prevede că o încălcare a dispozițiilor PPI reprezintă o încălcare a obligațiilor care derivă din tratate (hotărârea din 24 februarie 1988 în cauza 260/86 Comisia / Belgia, Culegere [1988], p.
966). .
Procedura ce trebuie urmată de Parlament este prevăzută la articolele 6 și 7 din Regulamentul de procedură.
Dispozi ț ii din legisla ț ia poloneză aplicabile imunită ț ilor parlamentare ale deputa ț ilor europeni ale ș i în Polonia
Sfera de aplicare a imunității parlamentare în Polonia este foarte similară cu cea prevăzută în PPI.
Textul articolului 105 din Constituția Republicii Polonia din 2 aprilie 1997 prevede următoarele:
Articolul 105
1.
Deputatul nu poate fi tras la răspundere pentru activită ț ile efectuate în sfera mandatului de deputat, pe durata mandatului său sau după expirarea acestuia.
În ceea ce prive ș te astfel de activită ț i, deputatul poate fi tras la răspundere numai în fa ț a Sejm ului ș i, în cazul în care a încălcat drepturile unor păr ț i ter ț e, acesta poate fi ac ț ionat în instan ț ă numai cu acordul Sejm ului .
2.
Începând cu data anun ț ării rezultatului alegerilor până la data expirării mandatului său, deputatul nu poate fi tras la răspundere din punct de vedere penal fără acordul Sejm ului .
3.
Procedurile penale la care este supusă o persoană înainte de ziua alegerii sale ca deputat se suspendă la cererea Sejm ului până la data expirării mandatului.
În astfel de cazuri, statutul limitării cu privire la procedurile penale este extins cu perioada echivalentă.
4.
Deputatul î ș i poate da acordul să fie supus procedurilor penale.
În astfel de cazuri, dispozi ț iile alineatelor (2) ș i (3) nu se aplică.
5.
Deputatul nu poate fi nici re ț inut, nici arestat fără acordul Sejm ului , cu excep ț ia cazurilor de flagrant delict ș i a cazurilor în care re ț inerea sa este necesară pentru bunul mers al procedurilor.
Orice privare de libertate se comunică imediat pre ș edintelui Sejm ului , care poate ordona eliberarea imediată a deputatului.
6.
Principiile detaliate ș i procedurile de urmărire penală a deputa ț ilor se specifică în statut.
Principiile detaliate și procedurile prevăzute la articolul 105 alineatul (6) din Constituție au fost introduse în Legea din 9 mai 1996 privind exercitarea mandatului de deputat sau senator (JO nr.
221/2003, punctul 2199, astfel cum a fost modificată) („Legea mandatului”).
Textul articolelor 6-7b din Legea mandatului, care prezintă o importanță deosebită pentru prezentul raport, este următorul:
„ Articolul 6
1.
Deputatul sau senatorul nu poate fi tras la răspundere pentru acte ce ț in de îndeplinirea mandatului său, nici pe durata mandatului, nici după expirarea acestuia, sub rezerva dispozi ț iilor articolului 6a.
Deputatul sau senatorul poate fi tras la răspundere pentru astfel de acte numai înaintea Sejm ului sau a Senatului.
2.
Actele men ț ionate la alineatul (1) includ propuneri le , discursuri le sau voturi le exprimate în timpul sesiunilor Sejm ului , ale Senatului , ale Adunării na ț ionale sau ale organismelor acestora, în timpul reuniunilor grupurilor sau asocia ț iilor de deputa ț i sau senatori sau în timpul reuniunilor parlamentare, precum ș i alte acte legate de îndeplinirea sarcinilor acestora.
3.
Pentru actele men ț ionate la alineatul (1), un deputat sau un senator poate fi tras la răspundere disciplinar ă sau financiar ă , în conformitate cu dispozi ț iile prevăzute de lege ș i de Regulamentul de procedură al Sejm ului sau al Senatului.
Articolul 6a
Deputatul sau senatorul care, în cursul unei ac ț iuni care ț ine de îndeplinirea sarcinilor sale încalcă drepturile unor păr ț i ter ț e, poate fi tras la răspundere înaintea tribunalelor numai cu autoriza ț ia Sejm ului sau a Senatului.
Articolul 7b
1.
Cererea privind autorizarea începer ii urmăririi penale a unui deputat sau senator în cazul unei infrac ț iuni supuse urmăririi penale se face prin intermediul Parchetului Public din cadrul Ministerul J usti ț iei.
2.
C erere a privind autorizare a începer ii urmăririi penale a unui deputat sau senator în cazul unei infrac ț iuni care face obiectul unei ac ț iuni penale în nume propriu se înaintează de către partea privată acuzatoare, odată ce cauza a fost transmisă tribunalelor.”
Principii generale
De-a lungul anilor, din deliberările Parlamentului ca răspuns la cererile de ridicare a imunității membrilor săi au rezultat anumite principii generale .
Acestea au fost recunoscute în rezoluția adoptată în ședința din 10 martie 1987
JO C 99, 13.4.1987, p.
44. pe baza raportului Donnez ( A2-121/86 ).
Pare util să reamintim principiile care sunt relevante pentru acest raport, subliniind, în același timp, necesitatea ca deciziile privind ridicarea imunității să aibă o bază juridică solidă, pentru a nu fi influențate de considerații legate de afilierea politică sau de naționalitatea deputatului respectiv.
A. Scopul imunită ț ii parlamentare
Imunitatea parlamentară nu este privilegiul personal al unui deputat, ci o garanție a independenței Parlamentului și a membrilor săi în relație cu alte autorități.
Pe baza acestui principiu, data la care presupusele fapte au avut loc nu este importantă și poate fi anterioară ori posterioară datei la care a fost ales deputatul, întrucât protejarea Parlamentului prin intermediul protecției membrilor săi este singurul considerent de care trebuie să se țină seama.
B. Limita de timp a imunită ț ii
Curtea de Justiție a fost consultată de două ori cu privire la interpretarea expresiei „în timpul sesiunilor Parlamentului European”, care apare în articolul 10 al PPI.
Din cele două hotărâri ale Curții (cauza 101/63 Wagner / Fohrmann ș i Krier , Culegere [1964], p.
397 și cauza 149/85 Wybot / Faure , Culegere [1986], p.
2403), se poate deduce faptul că Parlamentul are o sesiune anuală în timpul căreia membrii săi se bucură de imunitatea prevăzută în PPI, chiar și în perioada dintre sesiuni.
În plus, chiar din scopul imunității parlamentare reiese faptul că aceasta rămâne efectivă pe toată durata mandatului unui deputat și că acoperă începerea procedurilor, anchetele preliminare, măsurile privind executarea hotărârilor preexistente, apelurile sau cererile de opoziție la o hotărâre.
C. Natura independentă a imunită ț ii parlamentare europene comparată cu imunitatea parlamentară na ț ională
Faptul că articolul 10 alineatul 1 litera (a) din PPI se referă la imunitățile acordate membrilor parlamentelor naționale nu înseamnă că parlamentul nu își poate crea propriile reguli, care reprezintă un tip de „jurisprudență”.
În ceea ce privește ridicarea imunității, această imunitate , care este identică pentru membrii de o anumită naționalitate în parlamentul lor național și în Parlamentul European, nu trebuie confundată cu ridicarea acesteia , care este o prerogativă a fiecărui parlament.
Aceste reguli, care derivă din decizii adoptate ca răspuns la cererile de ridicare a imunității, creează o noțiune coerentă de imunitate parlamentară europeană, care, în termeni generali, este independentă de diversele proceduri din cadrul parlamentelor naționale.
În caz contrar, discrepanțele dintre membrii aceluiași parlament ar fi accentuate în funcție de naționalitatea lor.
Prin aplicarea acestor principii, în deciziile Parlamentului a apărut un factor constant, care a devenit un criteriu de bază în răspunsurile date fiecărei cereri de ridicare a imunității parlamentare.
Imunitatea nu este ridicată în cazurile în care un deputat este acuzat de acțiuni care țin de activități politice.
Acest criteriu a fost completat de alte considerente care pot milita fie pentru, fie împotriva ridicării imunității.
Acestea includ:
– existența unui fumus persecutionis , adică suspiciunea că procedurile penale au fost inițiate cu intenția de a submina activitatea politică a deputatului respectiv,
– natura foarte serioasă a acuzațiilor.
Competen ț a de a decide asupra „autorită ț ii competente”
Articolul 7 alineatul (7) din Regulamentul de procedură permite comisiei competente să „ emită un aviz motivat privind competen ț a autorită ț ii în cauză ș i admisibilitatea cererii ”.
Prin urmare, analizarea cererii de ridicare a imunității poate fi precedată de o verificare a admisibilității acesteia, care include verificarea competenței autorității naționale de a înainta o astfel de cerere.
În analizarea admisibilității unei cereri de ridicare a imunității, comisia competentă trebuie să ia în considerare dreptul național al statului membru respectiv, de exemplu pentru a evalua dacă cererea a fost înaintată de autoritatea competentă
În temeiul articolului 7 alineatul (12): „ După consultarea statelor membre, comisia poate întocmi o listă orientativă a autorităților statelor membre abilitate să prezinte o solicitare de ridicare a imunității unui deputat .”
Prin scrisorile din 29 septembrie 2004 și 9 martie 2005 statele membre au fost invitate să indice aceste autorități.
Până în prezent, numai Austria, Belgia, Republica Cehă, Cipru, Danemarca, Estonia, Finlanda, Germania, Grecia, Ungaria, Italia, Lituania, Țările de Jos, Portugalia, Slovenia, Suedia și Regatul Unit au răspuns.
Bulgaria și România nu au fost încă invitate să indice aceste autorități. și în conformitate cu procedura relevantă, respectându-se în același timp puterile unui anumit stat membru de a-și aplica și interpreta propria legislație.
În consecință, în cazurile care privesc deputații în Parlamentul European aleși în Polonia este necesar să se analizeze legislația poloneză pentru a se găsi un răspuns la problema admisibilității unei astfel de cereri.
III.
PROBLEME PRIVIND IMUNITĂ Ț ILE DEPUTA Ț ILOR ALE Ș I ÎN POLONIA
Competen ț a de a depune o cerere de ridicare a imunită ț ii
În conformitate cu articolul 7b din Legea mandatului, cererea de ridicare a imunității este de competența unei autorități publice sau a unei persoane private.
Această competență depinde de tipul de infracțiune și de clasificarea acesteia ca fiind obiectul unei acuzări publice sau private.
Trebuie menționat faptul că, în dreptul penal polonez, infracțiunile clasificate ca fiind de acuzare publică pot fi, de asemenea, „urmărite” de o persoană privată care acționează drept „procuror subsidiar”.
În astfel de cazuri, procurorul public nu participă întotdeauna la procedura în fața instanței.
În ceea ce privește infracțiunile care fac obiectul acuzării private, există și posibilitatea ca procurorul public să consimtă la procedurile inițiate de persoana privată sau chiar să inițieze astfel de proceduri (cu sau fără participarea acelei persoane).
Toate posibilitățile prezentate mai sus ridică diverse probleme cu privire la interpretarea articolului 7b din Legea mandatului, coroborat cu articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, care prevede următoarele: „ Orice cerere adresată Pre ș edintelui de o autoritate competentă a unui stat membru în vederea ridicării imunită ț ii unui deputat este comunicată în ș edin ț ă plenară ș i trimisă comisiei competente. ”
Așa cum se menționează mai sus, în exercitarea puterii sale de a verifica admisibilitatea unei cereri de ridicare a imunității, comisia competentă poate decide asupra competenței autorității naționale de a depune o astfel de cerere.
Scenarii
Se pot face următoarele distincții:
1.
Infracțiuni supuse acuzării publice
a) proceduri inițiate de procurorul public
Regula generală este urmărirea publică a infracțiunilor de către procurorul public.
Această situație nu pune probleme.
În cazul unor astfel de infracțiuni, se aplică articolul 7b alineatul (1) din Legea mandatului, iar cererea va fi înaintată prin intermediul Parchetului Public din cadrul Ministerului Justiției, care corespunde noțiunii de „autoritate competentă” în sensul articolului 6 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
Cererea de ridicare a imunității ar trebui considerată admisibilă.
b) proceduri inițiate sau desfășurate de persoane private („procuror subsidiar”)
Clasificarea infracțiunii ca fiind de acuzare publică nu se schimbă.
Prin urmare, nu ar trebui să fie relevant cine inițiază sau desfășoară urmărirea, atât timp cât Parchetul Public din Ministerul Justiției este autoritatea care depune cererea de ridicare a imunității.
În astfel de cazuri, se poate considera că Parchetul Public din cadrul Ministerului Justiției acționează ca „intermediar” pentru „procurorul subsidiar”.
Acesta va acționa în baza articolului 7b alineatul (1) din Legea mandatului, deci în calitate de „autoritate competentă” în sensul articolului 6 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
Cererea de ridicare a imunității ar trebui considerată admisibilă.
2.
Infracțiuni care fac obiectul unei acțiuni penale în nume propriu
În prezent există doar cinci infracțiuni care intră în categoria infracțiunilor care fac obiectul unei acțiuni penale în nume propriu.
a) proceduri inițiate și desfășurate de persoane private
În conformitate cu articolul 7b alineatul (2) din Legea mandatului, „ O cerere privind autorizare a începer ii urmăririi penale a unui deputat sau senator în cazul unei infrac ț iuni supuse acuzării private se înaintează de către partea privată acuzatoare , odată ce cauza a fost transmisă instan ț elor .”
Prin urmare, este evident faptul că legislația poloneză autorizează numai persoanele private să depună cereri de ridicare a imunității în ceea ce privește infracțiunile de acuzare privată.
Singura condiție este ca astfel de cereri să fie depuse odată ce cazul a fost înaintat instanței.
Acest lucru este în contradicție cu articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul de procedură.
Acest articol prevede ca o cerere de ridicare a imunității să fie făcută de o „ autoritate competentă” (în poloneză „ właściwy organ ”) dintr-un stat membru.
Prin urmare, cererea nu poate fi făcută de oricine, ci trebuie să vină din partea: (i) autorității din statul membru (ii) căreia respectivul stat membru i-a acordat competența de a depune o astfel de cerere.
Nu se poate considera că persoanele private au atributul de autoritate menționat la articolul 6 alineatul (2).
În consecință, în temeiul acestui articol, persoanele private nu au posibilitatea de a depune cereri directe de ridicare a imunității și orice astfel de cereri vor trebui considerate inadmisibile .
Această concluzie rămâne valabilă indiferent de faptul că, în temeiul legislației naționale a unui stat membru, o persoană poate depune direct o cerere de ridicare a imunității, fără ca aceasta să fie înaintată prin sau examinată de Parchetul Public sau de către un judecător.
b) proceduri inițiate de o persoană privată, la care procurorul public a consimțit ulterior
Aceeași concluzie trebuie formulată și în cazul în care procurorul public se alătură persoanei private care a inițiat acuzarea privată.
Faptul că procurorul public consimte la proceduri nu schimbă calificarea de la infracțiune privată la infracțiune publică.
Astfel, numai persoana privată ar putea cere ridicarea imunității.
c) proceduri inițiate de procurorul public (cu sau fără participarea persoanei care are dreptul să acționeze ca procuror privat în acțiunile înaintea instanței)
În mod similar, concluzia rămâne valabilă atunci când procurorul public este cel care inițiază urmărirea unei infracțiuni de acuzare privată.
Clasificarea infracțiunii nu se schimbă și se aplică observațiile făcute la punctele a) și b).
De asemenea, se pare că posibilitatea ca procurorul public să prezinte cu succes cazul în fața tribunalului ar depinde de cererea de ridicare a imunității înaintată de persoana privată.
Până în prezent, Comisiei pentru afaceri juridice nu i s-a solicitat să se pronunțe asupra ultimelor două cazuri; cu toate acestea, este posibil să fie doar o chestiune de timp până când apare un astfel de caz, având în vedere diversele scenarii posibile conform legislației poloneze.
Observa ț ii suplimentare
Scopul cerinței unei „autorități competente” prevăzute la articolul 6 alineatul (2) este acela de a garanta că Parlamentul primește numai cereri în proceduri care au fost deja supuse atenției autorităților unui stat membru.
Ar trebui subliniat faptul că acest articol nu este menit să afecteze drepturile persoanelor private în cadrul procedurilor judiciare.
În schimb, articolul are scopul de a oferi statelor membre posibilitatea de a se asigura că aceste drepturi pot fi exercitate cu privire la deputații în Parlamentul European.
Scopul este acela de a oferi statelor membre posibilitatea de a păstra un oarecare control asupra cererilor de ridicare a imunității deputaților în Parlamentul European, garantând în același timp faptul că cererile depuse la Parlamentul European sunt serioase.
De asemenea, trebuie menționat faptul că noțiunea de „autoritate” este clar și intenționat menționată la articolele 6 și 7 din Regulamentul de procedură cu privire la toate aspectele relațiilor dintre comisia competentă și autoritățile unui stat membru în cazurile de ridicare a imunității.
Având în vedere natura actelor și a procedurilor implicate, ar trebui dedus faptul că această putere ar trebui să aparțină autorităților judiciare.
În majoritatea statelor membre, acestea sunt reprezentate de Parchetul Public; în unele cazuri legea desemnează Ministerul Justiției, autoritatea polițienească, un judecător sau pur și simplu autoritatea însărcinată cu procedurile.
În majoritatea cazurilor, aceasta este autoritatea care ia inițiativa inițierii procedurilor.
Ar trebui menționat faptul că, deși urmărirea penală în nume propriu a unor infracțiuni este ceva obișnuit în legislația a numeroase state membre, posibilitatea ca o persoană privată să adreseze o cerere de ridicare a imunității direct Parlamentului European pare specifică legislației poloneze.
În ceea ce privește deputații în Parlamentul European aleși în Polonia, există nu numai o lipsă de claritate foarte nesatisfăcătoare cu privire la instrumentarea anumitor cereri de ridicare a imunității în lumina dispozițiilor articolului 7b alineatul (2) din Legea mandatului și ale articolului 6 alineatul (2), dar și un control limitat asupra gravității infracțiunilor pentru care sunt depuse cereri de ridicare a imunității.
De asemenea, se pare că soluția actuală duce la tratamentul inegal al solicitanților.
P ierderea poten ț ială a mandatului de către un deputat european ales în Polonia
În dezbaterile privind imunitatea deputaților în Parlamentul European aleși în Polonia, Comisia pentru afaceri juridice a analizat și problema posibilelor consecințe ale ridicării imunității.
În eventualitatea în care deputatul este găsit vinovat de către instanță, ridicarea imunității poate avea ca rezultat pierderea mandatului în Parlament, în conformitate cu articolele 9 și 142 din Legea privind alegerile pentru Parlamentul European din 23 ianuarie 2004 (JO nr.
25/2004, punctul 219, astfel cum a fost modificată).
Această lege reglementează eligibilitatea și pierderea mandatului.
Trebuie remarcat faptul că, în temeiul articolului 9 alineatul (1) din lege, o persoană este eligibilă în Parlament dacă „ nu a fost condamnată pentru o infrac ț iune inten ț ionată care face obiectul unei urmăriri penale de către parchet ”.
În temeiul articolului 142 alineatul (1) punctul (1) din acea lege, un deputat în Parlament își pierde mandatul dacă încetează să mai fie eligibil.
Prin urmare, riscul de pierdere a mandatului apare când un membru este găsit vinovat de comiterea unei infracțiuni care face obiectul unei urmăriri penale de către parchet.
Nu există dispoziții echivalente aplicabile membrilor Camerelor poloneze Sejm sau Senat , care nu încetează să fie eligibili într-un astfel de caz.
Acest tratament discriminatoriu a făcut obiectul unei întrebări orale
Întrebare cu solicitare de răspuns oral, adresată Comisiei de Giuseppe Gargani în numele Comisiei pentru afaceri juridice ( B6-0002/2008 ). adresate Comisiei.
Fără a lua o poziție anume în soluționarea acestei chestiuni, trebuie subliniat faptul că dispozițiile în vigoare au ca rezultat tratamentul inegal al deputaților în Parlamentul European aleși în Polonia față de membrii parlamentului național.
De asemenea, o altă consecință este tratamentul diferit al adunărilor parlamentare naționale față de cea europeană.
Întrucât este de datoria Parlamentului European să decidă asupra ridicării imunității și, în cazul în care aceasta este ridicată, instanța națională trebuie să se pronunțe asupra cauzei, întrucât există o astfel de diferență de tratament în legislație între membrii a două adunări parlamentare alese în același stat membru, aceasta înseamnă, de asemenea, că Parlamentul European are datoria de a efectua o analiză și mai completă și riguroasă a fiecărei cereri de ridicare a imunității, pentru a garanta independența Parlamentului European și egalitatea tratamentului deputaților săi.
Parlamentul European ar trebui să se asigure, în special, că ridicarea imunității nu ar fi echivalentă cu încălcarea articolului 10, primul paragraf, secțiunea a) din PPI.
REZULTATUL VOTULUI FINAL ÎN COMISIE
Data adoptării
31.3.2009
Rezultatul votului final
+:
–:
0:
20
Membri titulari prezen ț i la votul final
Carlo Casini, Bert Doorn, Monica Frassoni, Giuseppe Gargani, Lidia Joanna Geringer de Oedenberg, Neena Gill, Klaus-Heiner Lehne, Hans-Peter Mayer, Manuel Medina Ortega, Hartmut Nassauer, Aloyzas Sakalas, Francesco Enrico Speroni, Diana Wallis, Rainer Wieland, Jaroslav Zvěřina, Tadeusz Zwiefka
Membri suplean ț i prezen ț i la votul final
Nicole Fontaine, Georgios Papastamkos, Jacques Toubon, Renate Weber
