Întrebarea cu solicitare de răspuns scris E-001474/2011
adresată Comisiei
Articolul 117 din Regulamentul de procedură
Adrian Severin (S&D) , Victor Boştinaru (S&D) , Glenis Willmott (S&D) şi Catherine Trautmann (S&D)
(23 februarie 2011)
Subiect: Deciziile sistemului judiciar din România motivate de presiunile din partea Comisiei
La 27 ianuarie 2011, Tribunalul Argeș a emis Hotărârea nr.
534/109/2011 prin care a dispus arestarea preventivă a dlui Constantin Nicolescu, președintele Consiliului Județean Argeș.
În hotărârea sus-menționată, arestarea preventivă este motivată și de faptul că dl Nicolescu reprezintă un „pericol real pentru ordinea publică”, argument ilustrat, printre altele, prin afirmația că „actele comise de acuzat au un impact major nu numai asupra opiniei publice, ci și asupra celor care monitorizează România pe probleme de corupție.
Dacă o persoană care deține o funcție publică precum președintele unui consiliu județean comite asemenea acte, atunci este evident că țara noastră va avea o imagine negativă pe plan extern”.
(Trebuie menționat faptul că, în această etapă a procedurii, nu există și nici nu sunt necesare dovezi că persoana acuzată a comis o infracțiune; acesteia i se acordă beneficiul îndoielii.)
Singura instituție care monitorizează în prezent România pentru corupție este Comisia Europeană, prin mecanismul de cooperare și de verificare.
În consecință, se pare că instanțele din România nu emit hotărâri pe baza legislației și a unor informații obiective asupra cazului, ci pe baza influenței exercitate de organisme externe, în acest caz Uniunea Europeană.
Astfel, am putea interpreta această percepție drept presiune exercitată asupra autorităților judiciare din România de către instituțiile Uniunii Europene.
Mai mult decât atât, subliniem că acesta nu este singurul caz în care instanțele din România adoptă asemenea argumente.
Ținând seama de aceste aspecte, ar putea Comisia Europeană să răspundă la următoarele întrebări: 1.
A făcut Comisia presiuni asupra României și a solicitat luarea unor asemenea măsuri?
Este această presiune compatibilă cu statutul Comisiei Europene și cu principiile separării puterilor și al independenței justiției într-un stat membru? 2.
În cazul în care această compatibilitate nu există, ce ar trebui făcut pentru a combate percepția publică conform căreia Comisia a exercitat presiuni asupra sistemului judiciar din România?
Acceptă Comisia să fie citată (sau implicată), explicit sau implicit, ca fiind responsabilă pentru asemenea măsuri luate de autoritățile judiciare dintr-un stat membru? 3.
Există vreo legătură între această percepție și modul în care Comisia a gestionat mecanismul de cooperare și de verificare? 4.
Consideră Comisia că arestarea preventivă motivată pe această bază este conformă cu dispozițiile de la titlul VI din Carta drepturilor fundamentale a UE?
