9.9.2009 B7-0032/2009 PROPUNERE DE REZOLUȚIE depusă pe baza declarațiilor Consiliului și Comisiei
în conformitate cu articolul 110 alineatul (2) din Regulamentul de procedură
referitoare la summitul G20 de la Pittsburgh
Lothar Bisky și Jürgen Klute
în numele Grupului GUE/NGL
PE428.636v01-00 B7‑0032/2009 Rezoluția Parlamentului European referitoare la summitul G20 de la Pittsburgh
Parlamentul European,
– având în vedere concluziile summitului G20 de la Londra din 2-3 aprilie 2009,
– având în vedere raportul din 25 februarie 2009 al Grupului de experți la nivel înalt privind supravegherea financiară în UE, prezidat de dl Jacques de Larosière, prezentat în vederea Consiliului European de primăvară 2009,
– având în vedere rezoluția sa legislativă din 6 mai 2009 referitoare la propunerea de directivă a Parlamentului European și a Consiliului de modificare a Directivelor 2006/48/CE și 2006/49/CE în ceea ce privește băncile afiliate instituțiilor centrale, anumite elemente ale fondurilor proprii, expunerile mari, dispozițiile de supraveghere și gestionarea crizelor,
– având în vedere Comunicarea Comisiei privind supravegherea financiară europeană ( COM(2009)0252 ),
– având în vedere Propunerea Comisiei privind administratorii fondurilor de investiții alternative ( COM(2009)0207 ),
– având în vedere concluziile reuniunii miniștrilor de finanțe ai G20 de la Londra din 4-5 septembrie 2009,
– având în vedere articolul 110 alineatul (2) din Regulamentul său de procedură,
A. întrucât lumea se confruntă cu o recesiune gravă și profundă și este încă neclar dacă se va ajunge la o criză comparabilă cu coșmarul anilor 1930;
B. întrucât recesiunea actuală este cea mai gravă de la al doilea război mondial având ca rezultat în 2009, conform estimărilor OCDE, contractarea puternică, cu 3,7% din PIB, a economiilor țărilor care fac parte din Grupul celor șapte (G7);
C. întrucât prăbușirea sistemului financiar a adus economica reală în situația de a se confrunta cu probleme ca: pierderi grave ale locurilor de muncă, scăderea nivelului de trai, pierderea locuințelor și presiuni enorme asupra sistemelor de pensii și de securitate socială;
D. întrucât persoanele din țările mai sărace sunt cele care au cel mai mult de suferit; în țările respective sute de milioane de persoane sunt grav afectate de creșterea drastică a prețurilor alimentelor, estimându-se că, în acest an, în urma recesiunii, peste 50 de milioane de persoane se vor confrunta cu șomajul și alte 200 de milioane cu sărăcia absolută, ridicând astfel semne de întrebare cu privire la realizarea Obiectivelor de Dezvoltare ale Mileniului în materie de reducere a sărăciei; subliniază că țările dezvoltate trebuie să aloce un volum mult mai mare de resurse pentru a realiza aceste obiective;
E. întrucât inegalitățile din ce în ce mai mari înregistrate în ultimii 30 de ani în ceea ce privește distribuirea veniturilor și a bogăției (creșterea profiturilor întreprinderilor și a averilor personale, scăderea abruptă a proporției muncii din veniturile naționale) au fost principala forță motrice care a dus la creșterea masivă a investițiilor în piețele financiare și la crearea unor bule speculative privind prețurile activelor; întrucât atât politicile neo-liberale referitoare la liberalizarea piețelor financiare, cât și orientarea pe termen scurt către o creștere cu orice preț a valorii pentru acționari s-au dovedit a fi complet falimentare;
F. întrucât convingerile împărtășite de numeroși lideri din mediul politic și de afaceri și de economiști consacrați conform cărora „piețele libere se descurcă singure” și interacțiunea liberă a forțelor pieței garantează o alocare eficientă și eficace a resurselor, au fost contrazise în mod clar de criza economică și financiară;
G. întrucât criza financiară și declinul „economiei reale”, combinate cu alți factori structurali (schimbările climatice și degradarea mediului, criza alimentară și energetică, comerțul etc.) prezintă caracteristicile unei crize sistemice a capitalismului contemporan;
H. întrucât criza actuală subliniază nevoia de a reuni forțele economice și politice ale lumii întregi pentru a face față crizei prin politici fiscale coordonate și pentru a impune restricții piețelor financiare; întrucât „lumea occidentală” tradițională, în special SUA, Japonia și UE, nu mai poate soluționa problemele de una singură; întrucât se preconiza, prin urmare, că summitul G20 va lansa o nouă ordine economică mondială, în care țările emergente să joace un rol important,
O nouă ordine financiară
1. deplânge faptul că statele membre ale G20 nu au realizat obiectivul autodeclarat încă de la primul summit G20, care a avut loc la Londra în aprilie 2009, de a lua măsuri urgente și ferme pentru o „nouă ordine economică mondială”; consideră că socializarea sectorului bancar și înființarea unor instituții financiare publice sunt necesare de urgență în vederea orientării creditelor către investiții utile din punct de vedere social și ecologic, creatoare de locuri de muncă de calitate; consideră că procesul decizional privind politicile de credit din sectorul financiar trebuie să fie supuse controlului public democratic, cu participarea democratică a angajaților și a consumatorilor;
2. critică faptul că, între timp, nu s-a stabilit structura acestei noi ordini mondiale; consideră că comunicarea Comisiei privind supravegherea financiară europeană din mai 2009 reprezintă doar o schiță inițială și ineficientă a noii ordini propuse; își exprimă dezamăgirea față de timpul irosit de statele membre și de Comisie, deoarece nu au făcut ceea ce trebuia în acest sens; critică cu fermitate opinia generalizată în rândul politicienilor europeni, conform căreia o reglementare financiară mai strictă și mai cuprinzătoare nu ar face decât să perturbe sau să aducă prejudicii piețelor;
3. consideră Propunerea Comisiei privind Administratorii fondurilor de investiții alternative (AIFM) ca fiind un prim modest pas spre controlul riscurilor financiare; respinge demersurile distructive și directe inițiate de „City of London” și de alte grupuri de interese împotriva obiectivelor acestei directivei, întrucât le consideră a fi rezultatul intereselor lor înguste și egoiste; își exprimă preocuparea față de faptul că sfera de aplicare a directivei va cuprinde doar directorii, nu și fondurile;
4. critică faptul că, pe baza „pachetului de măsuri de supraveghere” propus de Comisie prin care se înființează „Biroul European de Risc”, reglementarea și supravegherea vor acoperi doar instituțiile financiare, instrumentele și piețele importante din punct de vedere sistemic ; subliniază faptul că este necesară o reglementare mai strictă pentru a evita evenimentele neprevăzute cauzate de produsele financiare riscante existente sau cele noi (de exemplu, fondurile speculative, fondurile de capital privat sau instrumentele derivate din produsele de bază etc.) și că aceste produse trebuie fie interzise, fie comercializarea lor trebuie strict limitată și monitorizată;
5. de asemenea, critică cu hotărâre ideea conform căreia reglementarea ar trebui să împiedice doar efectele de pârghie excesive; consideră că trebuie introduse limite stricte cu privire la efectul de pârghie pentru toate instituțiile financiare reglementate; solicită restricții ferme în cazul preluărilor forțate, al piețelor de instrumente derivate extrabursiere și al cerințelor privind capitalul, acest aspect fiind esențial;
6. subliniază faptul că fondurile de pensii, în special fondurile de pensii ocupaționale, nu trebuie să fie autorizate să investească în produse financiare precum fondurile speculative sau fondurile de investiții cu capital privat care implică riscuri sistemice, întrucât falimentul unor astfel de fonduri ar afecta în mod negativ drepturile de pensie;
7. sprijină propunerea introducerii unor prime definite în mod clar pentru bancheri și a unor restricții în ceea ce privește salariile excesive; subliniază necesitatea urgentă de a limita primele bancherilor care sunt deja bine plătiți; critică rezultatele reuniunii miniștrilor de finanțe ai G20 de la Londra în ceea ce privește liniile directoare pentru plata ale primelor pentru bancheri, deoarece acestea nu prevăd plafonarea sumei care poate fi plătită acestor persoane; își exprimă convingerea că responsabilitatea pentru criză nu le revine numai directorilor avari din industria financiară, ci le revine, în aceeași măsură, guvernelor SUA și aproape tuturor statelor membre ale UE, precum și instituțiilor UE, întrucât toate acestea au contribuit la liberalizarea piețelor financiare; sugerează că „normele obligatorii” în ceea ce privește plata primelor sunt propuse, de asemenea, pentru a asigura publicul de faptul că se iau măsuri;
8. salută acordul încheiat de miniștrii de finanțe ai G20 conform căruia băncile ar trebui să aibă obligația de a păstra o parte din împrumuturile pe care le transformă și le vând sub formă de titluri garantate cu active, dar deplânge faptul că acordul nu acoperă punerea în aplicare și garantarea aplicării acesteia; în acest context, critică cu fermitate poziția adoptată de majoritatea Parlamentului European, care a propus o rată de securitizare a împrumuturilor de doar 5%;
9. subliniază că guvernele din întreaga lume au acordat un volum imens de ajutoare publice băncilor și instituțiilor financiare; în acest context, ia act de faptul că statele membre ale UE au aprobat o sumă totală de 363,1 miliarde de euro (care reprezintă 30,5% din PIB-ul UE) sub formă de măsuri de ajutor de stat sau garanții; critică faptul că astfel de politici duc la socializarea pierderilor din sectorul financiar; în locul acestora propune introducerea unor măsuri de tipul cumpărării de acțiuni bancare preferențiale și inițiative care să vizeze naționalizarea durabilă a activelor bancare sănătoase;
10. subliniază necesitatea de a consolida normele privind agențiile de rating și de a îmbunătăți supravegherea acestora la nivel mondial; propune înființarea unei Agenții publice europene de rating de credit cu scopul de a soluționa conflictele de interese care afectează procesul de rating de credit;
11. consideră că sectorul financiar trebuie să revină la rolul inițial și să acționeze în primul rând în interesul publicului, să accepte randamente mai reduse și sisteme de plată a primelor care să fie orientate către prevenirea riscurilor și către obiective pe termen lung, în loc de profitul pe termen scurt; subliniază că industria financiară din țările industrializate și, în special, din unele state membre ale UE, este mult prea dezvoltată pentru a mai fi în beneficiul societății, prin urmare dimensiunile acesteia trebuie reduse, acest lucru putând fi realizat prin introducerea taxei Tobin pe tranzacțiile financiare și mișcările de capital;
12. îndeamnă liderii G20 să ia măsuri ferme și coordonate în vederea eliminării paradisurilor fiscale, a evaziunii fiscale și a scurgerilor ilicite de capital; reamintește declarația făcută de lideri în cadrul primului summit G20 conform căreia „epoca secretului bancar s-a încheiat”; subliniază, prin urmare, necesitatea ca întreprinderile transnaționale să-și facă publice profiturile;
Îndrumarea piețelor, lupta împotriva depresiunii economice și garantarea locurilor de muncă și a drepturilor
13. solicită politici coordonate la nivel internațional pentru stabilizarea economiei în contextul recesiunii, contracararea schimbărilor climatice, îmbunătățirea dezvoltării durabile din punct de vedere social și al mediului, consolidarea serviciilor publice și promovarea ocupării depline a forței de muncă, cu locuri de muncă de calitate și drepturi sociale; subliniază că summitul G20 trebuie să organizeze coordonarea la nivel internațional a planurilor de redresare, cel puțin pentru SUA, UE, China, India, Brazilia, Rusia și Japonia, pentru a contracara declinul înregistrat de activitatea economică și de ocuparea forței de muncă în loc să lase statele membre să se confrunte cu criza la nivel individual; subliniază că țările cu surplusuri enorme de exporturi trebuie să-și revigoreze economiile naționale și să consolideze cererea la nivel local și că sunt necesare politici coordonate la nivel global pentru a elimina dezechilibrele severe din cadrul economiei mondiale;
14. critică faptul că Planul european de redresare economică (PERE) este o încercare timidă, care nu împiedică disponibilizările în masă și care nu reușește câtuși de puțin să ofere reacția necesară la nivel de politică; critică cu fermitate faptul că nu se observă o coordonare reală la nivel european a diferitelor planuri naționale de redresare, ci o politică protecționistă, care antrenează sisteme naționale competitive; invită Comisia și Consiliul să elaboreze un „Program european de investiții pentru dezvoltare durabilă, ocuparea forței de muncă și integrare socială” suplimentar, căruia să îi fie alocat cel puțin 1% din PIB-ul UE, și care ar trebui completat prin programe similare de investiții publice ale statelor membre, în scopul stabilizării economiei, al contracarării schimbărilor climatice și al promovării ocupării integrale a forței de muncă, oferind locuri de muncă de calitate și drepturi sociale; critică faptul că, în prezent, angajamentele în materie de politici bazate pe perspective de gen au fost trecute cu vederea la elaborarea PERE; solicită ca măsurile de combatere a crizei economice să includă perspectiva de gen, care necesită sporirea investițiilor în capitalul uman, sectorul public și sectoarele serviciilor de îngrijire, sectoare care ar contribui la dezvoltarea unei economii sociale mai durabile în Europa și la reducerea inegalităților și a sărăciei;
15. subliniază că lansarea regimului de prime de casare pentru mașini, introdus pentru prima dată în Germania și apoi în alte state membre ale UE, evidențiază că sunt necesare politici alternative de promovare a schimbărilor din sectorul auto în vederea furnizării unor servicii de mobilitate durabile din punct de vedere al mediului, protejând locurile de muncă existente și oferind locuri de muncă noi de înaltă calitate;
16. critică intenția unora dintre statele membre, a Consiliului ECOFIN și a BCE de a întrerupe într-o etapă timpurie măsurile de urgență de tipul cheltuielilor publice ridicate, al ratelor scăzute ale dobânzilor și al relaxării notabile a politicii monetare; subliniază că implementarea unei „strategii de retragere” premature pentru a reduce rapid deficitele bugetare la 3% din PIB ar însemna repetarea greșelilor la nivel politic făcute de guvernele japoneze în anii 1990 și ar îndrepta economia într-o direcție deflaționistă, periclitând redresarea economică la nivel global;
17. subliniază că toți indicatorii arată că criza nu a luat încă sfârșit; în acest context, semnalează posibilitatea de repetare a greșelilor făcute în perioada Marii Depresiuni; reamintește îndemnul făcut de OCDE ca guvernele să continue să-și stimuleze economiile, întrucât creșterea ratei șomajului și piețele imobiliare slabe descurajează în continuare cererea privată și ca ratele actuale scăzute ale dobânzilor să rămână în vigoare pentru moment; subliniază ocazia existentă în prezent ca acestea să-și transforme economiile prin investiții masive în locuri de muncă „verzi” și „albe” în domeniul dezvoltării durabile, al serviciilor publice și serviciilor de îngrijire și prin promovarea reducerii timpului de lucru fără reducerea salariilor în scopul combaterii șomajului și pentru a permite lucrătorilor să reconcilieze viața profesională cu viața personală;
18. subliniază că unele dintre statele membre din centrul și estul Europei au fost afectate profund de criză și se confruntă cu dificultăți în ceea ce privește accesul la credite și investițiile noi; critică faptul că statele membre ale UE au fost lăsate pe mâna FMI și a programelor de ajustare structurală distrugătoare ale acestuia; solicită interzicerea programelor antisociale ale FMI în Europa; subliniază necesitatea înființării unui Fond Monetar European (FME) care să ofere împrumuturi de urgență guvernelor care se află în imposibilitatea de a-și finanța deficitele bugetare sau să amâne plata datoriilor ajunse la scadență; critică, prin urmare, intenția G20 de a sprijini FMI cu mai multe finanțări noi; solicită Președinției și Comisiei să sprijine examinarea și reforma propunerilor elaborate de Comisia de experți a Națiunilor Unite pentru reformele Sistemului Monetar Internațional, al cărui președinte este Joseph Stiglitz;
19. își exprimă preocuparea cu privire la politicile FMI și ale UE în ceea ce privește statele membre Ungaria, România și Letonia și subliniază că programele de ajustare structurală ale FMI și condițiile de îndeplinit pentru asistența financiară din partea UE pentru statele membre constrâng aceste state să reducă nivelul salariilor, să desființeze statul social și să reducă drepturile lucrătorilor, precum și cheltuielile sociale și serviciile publice; subliniază că, fiind condiționați în acest mod, puterea factorilor de stabilizare automată pe timp de recesiune din aceste state va scădea, economiile acestora se vor îndrepta într-o direcție deflaționistă, iar criza se va prelungi; critică faptul că astfel de politici contraproductive sunt sprijinite în alte state membre ale UE, precum Irlanda și unele dintre statele Baltice;
20. subliniază că sprijinul financiar al UE pentru acele state membre trebuie să respecte principiile modelului social european, care includ principiul distribuției echitabile, drepturi solide pentru lucrători și sisteme de impozitare echitabile în care „cei mai puternici susțin greutatea cea mai mare”;
21. consideră că trebuie acționat de urgență pentru a evita taxele extrem de reduse în unele dintre statele membre, această politică subminând baza veniturilor la bugetul de stat; consideră, în concluzie, că este necesar un program european de combatere a paradisurilor fiscale, a taxelor egale sau aproape egale cu zero și a cotei fixe de impozitare și de cooperare strânsă în materie de impozitare a întreprinderilor, de impozite pe câștigurile de capital și impozite pe avere; propune să se ia în considerare în mod serios impunerea unei taxe pe tranzacții financiare la nivel mondial, sau cel puțin la nivel european;
22. critică angajamentul făcut în cadrul summitului G20 de a garanta încheierea ambițioasă a Rundei de dezvoltare de la Doha; subliniază că runda ar extinde un sistem de norme comerciale care afectează în mod negativ economiile țărilor în curs de dezvoltare și aduce prejudicii domeniului politicilor interne ale țărilor; solicită suspendarea negocierilor privind achizițiile publice, drepturile de proprietate intelectuală și liberalizarea investițiilor și serviciilor, dat fiind că acestea sunt exclusiv în interesul țărilor dezvoltate, subminează furnizarea de servicii publice și amenință stabilitatea economică și financiară;
23. încredințează Președintelui sarcina de a transmite prezenta rezoluție liderilor G20, Consiliului, Comisiei, Eurogrupului, Băncii Centrale Europene, parlamentelor statelor membre, Comitetului Regiunilor și Comitetului Economic și Social European.
